Džentlmen z Peru
Date: 2024-08-18T22:00:00+00:00
Description: André Aciman – Džentlmen z Peru
Publisher: Slovart
Rights: Copyrighted

André Aciman

Elektronická kniha

© André Aciman, 2024

Translation © Sylva Ficová, 2024

Czech edition © Nakladatelství Slovart, s. r. o., 2024

Autorská práva na toto dílo byla uplatněna.

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy

nesmí být reprodukována v knižní, elektronické ani

jiné podobě, ukládána do databází či rozmnožována

bez předchozího písemného souhlasu vydavatele.

Všechny postavy, místa a události v této knize jsou

smyšlené a jakákoli podobnost se skutečnými osobami,

událostmi nebo místy je čistě náhodná.

Džentlmen z Peru

Z anglického originálu The Gentleman from Peru

vydaného v roce 2024 nakladatelstvím Faber & Faber Ltd,

The Bindery, 51 Hatton Garden, London EC1N 8HN,

přeložila Sylva Ficová

Vydalo Nakladatelství Slovart, s. r. o., v Praze

v edici #BOOKLAB v roce 2024

Editorka Aneta Křižková

Redakce a korektury Jiří Kettner

Sazba Alias Press, s. r. o., Bratislava

Tisk FINIDR, s. r. o., Český Těšín

Vydání první

Cena na obálce je nezávazným doporučením

pro koncové prodejce.

ISBN 978-80-276-0971-0

10 9 8 7 6 5 4 3 2 1

www.slovart.cz

Vytvoření elektronické verze Dibuk, s. r. o., 2024

Pro Antonia a Carlu Sersale

KAPITOLA PRVNÍ

„Tohle vám možná pomůže,“ řekl ten cizí muž, který přešel k jejich stolu a dotkl se Markova ramene. „Zhluboka dýchejte a napočítejte do pěti.“

Vídali ho už nejméně tři dny – v hotelové jídelně u bazénu sedával u rohového stolu naproti. Držel se stranou a občas prohodil pár krátkých zdvořilostních frází s vysokým, bělovlasým číšníkem, ale jinak mlčel a byl odměřený.

Seděl sice vždycky sám, ale nenosil si nic ke čtení – jen zelený sešit značky Moleskin, který si nechával otevřený vzhůru nohama jak maličký stan, drobounké černé plnicí pero bez spony a brýle, které házel na stůl, aniž by mu záleželo na tom, jak dopadnou na ubrus, jako by tím chtěl popřít skutečnost, že je potřebuje. Bylo mu něco přes šedesát a v tom pěkně vyžehleném dvouřadém saku s jemným modrým proužkem a se zářivě barevným kapesníčkem v náprsní kapse, ve lněné košili a stříbrošedé kravatě působil upraveně, štíhle a vždy povzneseně.

Párkrát si ho všimli v hale nebo na dlouhé terase a začal je zajímat. Nejspíš měli za to, že jde o jednoho z těch typických italských seladonů, co jsou už na penzi, mají se dobře a dovolenou tráví v lázních v kopcích nebo v plážovém letovisku, kde chodí trochu mezi lidi, večer hrají bridž a několik týdnů se úspěšně drží dál od svých manželek, milenek a vnoučat. Tenhle džentlmen se však s lidmi nebavil, bridž nehrál, nepil léčivé prameny ani si nedával bahenní koupele, a na rozdíl od ostatních hotelových hostů neustále prosil číšníky, aby ztlumili už tak tlumeného Vivaldiho, který vyhrával v jídelně. Jednou, když zamířil ke stolu, kde obvykle sedával, se letmo podíval jejich směrem a dokonce je nepostřehnutelným úklonem hlavy pozdravil, ale nikdy nepronesl ani slovo. Pozdrav mu neopětovali, jeho starosvětské chování se jim zdálo příliš chladné a formální a nevěděli, jak správně reagovat. Vrhli na něj jen prázdný, vyjevený pohled, jeho rezervované pokynutí ignorovali a snažili se ho nepovzbuzovat k dalším projevům. „Říkám, že nás sleduje,“ pronesl jeden z nich. „Ujetý,“ souhlasil další.

Jejich stůl byl nejobsazenější a největší v hotelové jídelně a zabíral velkou část terasy s balustrádou s výhledem na pláž a přístaviště nalevo. Když přišli poprvé, číšníci spěšně spojili tři stoly a přehodili přes ně dlouhý ubrus. Jakmile všichni dojedli a odešli, ubrus stáhli a zmačkali a stoly od sebe zase oddělili. Když nakonec viděli, že jejich banda si na snídani ani na večeři nesedá nikam jinam, rozhodli se po zbytek jejich pobytu nechat stoly u sebe. Nešlo o jediné americké hosty hotelu, byli z nich ale nejmladší a nejhlasitější. Když večer k jejich stolu přišli oba kytaristé, ženy v jejich skupině se rázem rozzářily, otočily se k nim a při pokusu pobrukovat si spolu s hudbou se hlasitě smály. Ostatní hosté mluvili tlumeně, jedli velmi pomalu a mnohem méně pili. Večer mladí Američané odcházeli jako poslední, a než si objednali zákusek, všechny ostatní stoly už byly připravené na snídani.

Po večeři většina stárnoucích hotelových hostů ráda trávila čas ve společenském prostoru nedaleko haly, nebo hrála bridž v herně. Pro ně to nebylo letovisko, kam se jezdí na pár dní, ale místo, kde člověk tráví nejméně tři týdny v jednom hotelu, potkává se s jinými hosty, kteří sem jezdí už roky, ne-li desetiletí, a trochu cestuje po okolí, jen aby se pak šel zase vykoupat a dal si lehký koktejl a báječnou večeři. Šéfkuchař, jak hotelový personál mladým Signori Americani neustále připomínal, byl světově proslulý a napsal tři úspěšné kuchařky. Po večeři mnohem starší hosté popíjeli na verandě minerálku nebo heřmánkový čaj nebo se ze strachu z průvanu rovnou uchýlili do čajovny. Američané jim říkali „štrikovací kroužek“, protože dvě nejstarší ženy často viděli plést, zatímco muži, kteří se později nedočkavě přesouvali na terasu, kde probírali žalostný stav italské politiky, seděli ve skupinkách po třech či po čtyřech, a když se trochu ochladilo, odcházeli na kutě. Americká omladina se ráda shlukla v malém baru, kde měli snad víc druhů ginu a single malt whisky než v kterémkoli luxusním baru v Británii.

„Zajímalo by mě, jestli ty dámy po odpoledním šlofíku hrají žolíky,“ řekla Miranda, jedna z Američanek, která pracovala v galerii a málokdy si nechala ujít nedůtklivou poznámku o neznámých lidech. Všichni se zasmáli. „Ano, ale víš, co se stane s jejich manžely?“ zeptal se Oscar, Chilan, který studoval ve Spojených státech a měl neurvalý smysl pro humor. Chvíli čekal, jestli si někdo tipne odpověď, a když viděl, že ne, nemohl si pomoct a vyrukoval se starým vtipem o tom, proč takoví manželé vždycky umírají jako první. „Proč umírají jako první?“ papouškovala po něm Miranda, strhla mu námořnickou čepici a dala si ji na hlavu. „Protože chtějí zemřít,“ odpověděl.

Skupina se znovu rozchechtala. Miranda se zadívala na dvě starší dámy, které se bavily o pletení, a na dálku se na ně neurčitě usmála. „Slib mi, že mě zastřelíš, jestli v osmdesáti skončím v hotelu, kde budu plést a pít přehřátý heřmánkový čaj,“ řekla Oscarovi. Vrátila mu námořnickou čepici, ale aby ho poškádlila, natočila ji kšiltem doleva. Když si ji narovnal, snažila se ji pootočit zase doprava. „Staří lidi žijí moc dlouho,“ prohlásila Miranda a čepici pustila.

Důchodkyně netušily, že jsou terčem vtipů, a když si všimly, jak se na ně mladí Američané z druhého konce jídelny culí, nenápadně se usmály. „Probouzejí se,“ oznámila Miranda, „nesmím ty staré kachny rozvášnit.“

„Zase jsi zlá,“ namítl Mark, který byl ve skupině hlasem rozumu.

Miranda se zarazila, chvíli mlčela a pak se na něj zpříma podívala: „Já vím.“

Když neodpověděl, dodala: „Jen jsem si vzpomněla na babičku, která měla to štěstí, že umřela ve spánku. Chci si stárnutí odpustit.“

„I tak bys takové věci říkat neměla,“ pokračoval Mark. „Já jsem o babičku přišel před pár týdny a měl jsem ji moc rád.“ Vždycky měl na sobě část tenisového dresu, i když zrovna nehrál. Kvůli nedávnému zranění si teď pořád třel rameno.

Dobře oblečený džentlmen však mezi všemi ostatními hotelovými hosty vyčníval a podle všeho byl naprosto spokojený s tím, že ho nechávají na pokoji. Paul, který pracoval pro kongresmana ve Washingtonu, na něj narazil ve vzdušné hotelové hale, a aniž by věděl proč, pozdravil ho opatrným úsměvem, který nestihl včas zamaskovat. Džentlmen ledabyle pokývl, ale neusmál se. „Prostě nás nesnáší,“ řekl Mark.

„Třeba je to nájemný vrah a žije ze svého tučného švýcarského bankovního konta,“ navrhla Miranda.

„Nájemný vrah na poslední štaci.“

„Koho asi zabije?“

„Možná jednoho z nás,“ řekl Paul.

„Mně přijde jako malíř,“ opáčila Angelica, která do jídelny vždycky chodila už v plavkách a průsvitné zavinovací sukni.

„Možná.“

„Na umělce vypadá jako pedant.“

„Běhá mi z něj mráz po zádech,“ prohlásila Miranda.

Po snídani džentlmen odcházel stejně tiše, jako přišel, a pak stejně tiše zmizel. „Nejspíš jde za svým informátorem.“

„Je z Mossadu.“

„Proč z Mossadu?“

„Vypadá jako Žid. Na někoho, kdo se narodil do bohaté rodiny, ale působí moc uhlazeně. Je na něm něco podezřelého.“

„Zase jsi zlá, Mirando.“

Po večeři džentlmen sedával sám na verandě a kouřil cigaretu – někdy si dal i dvě.

Třetí večer si všimli, že udělal něco naprosto neobvyklého. Vrátil se do hotelu, převlékl se do plavek a sešel po schodech na pláž, kde v té tmě začal úplně sám plavat. Že by se vracel po schodech nahoru, si nevšimli.

„Už to vidím v novinách: Bývalý nájemný vrah si vzal život.“

„Už toho nech.“

„Zajímalo by mě, co je zač.“

Shodli se, že do něj nikdo nevidí. Jenže dál už o něm moc nepřemýšleli a nevyhnutelně na něj zapomněli. Zdálo se, že je zajímá jen to, jak si užít hotel a okolní pláže. Přes den si rádi chodili zaplavat a jezdili na lodičkách, u snídaně, oběda a večeře trávili celé hodiny, a večer, po sedánkách v hotelovém baru, se chodili bavit do jednoho z nočních klubů v okolí kopců.

* * *

Nejdřív nikdo netušil, proč ten muž přešel k jejich stolu ani proč zamířil přímo k Markovi. Než jim došlo, co se děje, položil mu dlaň na pravé rameno; neomluvil se přitom, že ruší, ani nepožádal o svolení, nezaváhal a udělal zjevně invazivní gesto. Pronesl jen několik slov s nenucenou lehkostí a autoritou někoho, kdo něco podobného udělal už mnohokrát: „Tohle vám možná pomůže.“

Všichni u stolu ohromeni jeho pohybem jen zírali, zatímco džentlmen, který měl oproti Markovi drobnou postavu, řekl: „Ne, ještě se nehýbejte, počkejte pár vteřin.“ Pak začal odpočítávat: „Pět, čtyři, tři, dva, jedna“ – a pomalu ruku stáhl. „Teď už by ta bolest měla být pryč.“

Marka, který se kroutil bolestí od chvíle, kdy si rameno zranil na tenisu, zjevení cizího muže v námořnickém saku zaskočilo natolik, že nevěděl, jak zareagovat ani co říct. „To snad není pravda,“ odtušil po chvíli a vstal. Všichni si mysleli, že muže odstrčí nebo ho udeří do obličeje. Místo toho si levou rukou sáhl na pravé rameno a prohmatal si je, jako by se snažil zjistit, jestli bolest opravdu zmizela, nebo se jen přesunula jinam. „Už mě to nebolí, je to pryč,“ opakoval nevěřícně. Kroutil se, aby si zkontroloval krk, záda a zátylek ve snaze přijít na to, jak mohla bolest, která ho ochromovala několik dní, během několika vteřin zmizet jen proto, že si bělovousý cizí muž ve sportovním saku dovolil položit mu ruku na rameno a odpočítávat vteřiny.

„Kam se ale ta bolest poděla?“ zeptal se a obrátil se na přátele, jako by věděli víc než on. Pořád byl zaskočený a rozhlížel se, jako by mu někdo ukradl peněženku a chystal se ji v žertu hodit jinému hostu. Chvíli se zdálo, že snad muže, který ho uzdravil, požádá, aby bolest vrátil, kam patří.

Jenže zmizela.

„Bolest je jako záludný plaz,“ řekl muž. „Objevuje se sama od sebe a zabydlí se vám v těle, na jak dlouho se jí zachce, někdy i navždy, ale když máte štěstí, bez rozloučení se odplíží pryč.“

„A můžu vyhodit všechny ty léky, co mě v posledních týdnech všichni nutili kupovat?“

„Bez další kontroly.“

„Všechno.“

„Fakt?“

„Jaký slib?“

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

KAPITOLA PRVNÍ