Na stezkách
Author: Martin Úbl
Date: 2026-09-29T10:53:30+00:00
Keywords: cestopisy; cestování; humor; poutnictví; dobrodružství; turistika; příroda; výlety
Description: Originální a humorný cestopis po různých koutech světa od Martina Úbla, autora bestselleru Stezka Českem Vejde se svatozář do spacáku? Dá se psát romantická literatura uprostřed skotské rašeliny? Co si myslí ovce o naší budoucnosti? Jak vznikala Stezka Českem a šlo to samo? Z jakého důvodu by neměli trekaři chodit do pětihvězdičkových hotelů? A proč by se lidé měli víc koukat na hvězdy? Oscarové vyprávění o chození v horách, romantice a výpravách, které vede gumové kuře. Outdoor fiction: nový literární žánr psaný pohledem turisty, který už tři dny nejedl a své smysly může považovat spíš za ori
Publisher: Nakladatelství JOTA

Text a fotografie © Martin Úbl, 2026

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2026

ISBN epub: 978-80-7689-882-0

ISBN mobi: 978-80-7689-880-6

Elišce

Když mi bylo asi tak sedmnáct, dostala se mi do ruky knížka Malevil od Roberta Merleho. V příběhu vypráví, jak jednou večer utečou kluci ven a vylezou na vysokou skálu, ze které je výhled do údolí. V noci pak pozorují auta pod sebou, která si světly vykrajují klikatící se cestu ve tmě a spěchají za svým cílem. Kluci na ně koukají shora z té skály a jsou daleko, úplně jinde, v jiném světě. Pro mě jsou tohle chvíle, kvůli kterým stojí za to chodit do hor. Když z nich večer koukáš dolů na život v údolích, na blikající světla vesniček hluboko pod sebou a měst v dáli a kolem tebe se rozprostírají další hory, ke kterým vzhlížíš a těšíš se, až se do nich zítra vydáš. O chvílích, kdy jsi přesně tam, kde chceš být, kdy tam chceš být a s kým tam chceš být.

O hledání

Za devatero horami a devatero řekami kdesi uprostřed přírody se probouzí ke svému životu nový a krásný slunečný den. Ranní paprsky pomalu putují po úbočí nedaleké hory, krůpěje rosy se lesknou na zelených listech stromů nasávajících vlhkost po hvězdné noci. Ptáčci a ptáci všech druhů a barev zpívají své radostné tóny a písně a nic nemůže narušit…

„Já ti říkám, že jdem špatně alespoň hodinu!“

… a nic nemůže narušit pohodu…

„Tak proč si to neřekl před tou hodinou? Tady někde by přece měla být cesta, ne?“

… a nic nemůže narušit pohodu a klidnou atmosféru probouzející se…

„Děláš si ze mě srandu? Jestli jsme se ztratili, tak na zítra už nemáme žádné jídlo!“ Z křoví se na mýtinku vydrápou tři kluci s batohy na zádech. Putují spolu v horách po celém světě už několik let, právě se ztratili a jako vždy řeší, čí je to chyba. Jsou odrbaní, špinaví a spokojení. Jednomu z nich se na batohu houpe žluté gumové kuře s otevřeným zobáčkem a lehce vyděšeným výrazem. Nazývají ho Vedoucím Kuřetem a bude to ono, které bude moct i za tuto chybu. Jedná se už o jeho čtvrtou reinkarnaci, a kdyby se ho někdo ptal na názor, hodně by se o nich dozvěděl. Ale Kuřete se nikdo moc neptá, což – když čtenář zapřemýšlí – dává smysl. Diskutujícími jsou Vojta, PJ a Martin, který je tím, kdo Kuře nese. O chvíli později se na mýtině objevují i Kamila a Dáša, které chodí celé ty roky s nimi a někdy jsou spokojené, někdy toho litují, ale ať je to jak je to, mají spoustu zážitků. Kamila s Martinem mají později tento rok vyrazit na větší trek poprvé sami, ale teď jdou ještě všichni společně, jako chodívali odjakživa. Rozloží se na mýtině a radí se, kudy dál. Jsou na cestě několik týdnů a nic je netlačí. Pauza se přehoupne ve skromnou svačinu s kafem a někteří nenápadně zavřou oči. Po čase se zvednou a vydají se směrem, o kterém je stejně většina z nich přesvědčena, že je špatně. Opustí mýtinu, les se za nimi zavře a příroda pokračuje ve své dopolední symfonii, která – jak už jsme zmiňovali – rozhodně nemůže být ničím narušena.

Vedoucí Kuře vždy s dobrou náladou a ve Skotsku i s kmenovým kiltem.

Lofoty a příchod do prvního zázemí na treku v Rambergu.

Lofoty ve víru událostí

O důležitosti batohů za polárním kruhem

Stáli na letišti v Bodø za polárním kruhem před pásem, po kterém měl vyjet Martinův batoh. Na něm se už půl hodiny točil pouze dámský růžový kufřík s velkým obrázkem jakéhosi plyšáka, jehož výraz naznačoval, že se po něm chtělo, aby se smál a působil optimisticky, zatímco on chce pouze zemřít. Martin jen doufal, že se v Paříži při přestupu jeho batoh plný věcí na trek po Lofotech nemetamorfoval právě v růžový kufřík se sebevražedným zvířátkem, ale tušil, že tohle by mu snad neudělal. Kamila si na první společnou cestu s Martinem koupila nový batoh, který byl už tak malý, že ho mohla mít jako příruční zavazadlo v letadle, a teď jí seděl spokojeně na zádech. Problém byl, že v tom Martinově právě chybějícím batohu bylo pár věcí, které k treku přes Lofoty potřebovali: namátkou třeba stan, spacák, karimatka, věci na vaření, všechno jídlo, Vedoucí Kuře a komplet oblečení. To poslední bylo něco, co bylo podle Martina zbytné, ale v tom nebyli s Kamilou úplně ve shodě. Jeho sen, kterým bylo projít jakýkoliv trek v jedněch jediných věcech, a tím dotáhnout pojem ultralight k dokonalosti, Kamila rozhodně nesdílela. Když jim bylo jasné, že jeho batoh nepřiletěl a růžový kufřík že si nikdo nevyzvedne, vyrazili do stánku letecké společnosti řešit další kroky, zjistit, co se dá dělat, a jakým dalším letadlem přiletí. Časovou rezervu na zdolání treku měli a věděli, že pokud batoh dorazí další den, dají si v Bodø kafe navíc a nic se nestane.

Čekání na batohy na letištích je takovou specifickou ruskou ruletou.

Stánek společnosti je vítal rozesmátými fotkami letušek a slibem čehokoliv, jen pokud u nich utratíte své peníze. Nic neměl být problém. V kontrastu s rozesmátými letuškami seděl za přepážkou vysoce znuděný pan zaměstnanec, kterého na focení zjevně nevzali. A to nikdy. Když mu sdělili svůj problém, vypadal, že by se i rozplakal, kdyby mu to nebylo zrovna u prdele. Podal jim beze slova formulář a ukázal na boxík vedle sebe, do kterého měli daný formulář vhodit. Ten boxík byl celkem plný. To je trochu zarazilo, nevypadalo to úplně na online podporu a brzké vyřešení problému. Vyplnili tedy formulář a začali se ptát pána, co mohou čekat. Pán jim sdělil, že v Paříži jsou stávky na letišti (to věděli) a že batoh může přiletět kdykoliv (to tušili), v období někdy mezi zítra – příští rok – nikdy. A že pokud batoh nedorazí do měsíce, mohou žádat o náhradu škody, ale velmi pravděpodobně ji nikdy nedostanou vyplacenou. Asi ho nefotili na reklamní plakáty, protože byl málo optimistický. Nakonec jim poradil, že si mohou stáhnout aplikaci, ve které mohou svůj požadavek zadat a sledovat online, kde se batoh nachází.

Aplikace vypadala, jako by byla navržena společně s programem, který řídil přistání lunárního modulu Apollo na Měsíci, a podobně hezky se v ní pracovalo. Po dvou hodinách se Martinovi podařilo zadat všechny požadované informace a aplikace po pěti minutách napsala, že je batoh na cestě. Což byla asi její jediná funkce, protože po celou další dobu čekání žádnou jinou činnost nepředvedla.

Našli si tedy pokoj v hotelu v Bodø, jehož pronájem na jednu noc vycházel na přátelskou prodejní cenu menšího bytu v Čechách. Večer si na kafi spočítali, že po třech dnech čekání a placení hotelu se dostanou do takového mínusu, že se jim na batoh vůbec nevyplatí čekat, na trek nevyrazí a nejlevnější možností, jak situaci vyřešit, by byl stop do Čech, odebrání a následný prodej ledviny nebo zmizení v lesích a smrt. Ale bez pohřbu, s ním už by to zase finančně nevycházelo. Bodø je krásné na procházku, a to konkrétně jednu, protože má jednu hlavní třídu, kterou se dá jít jedním směrem, pak druhou, kudy se dá jít opačným směrem. A pokud se člověk chce opravdu rozvášnit, může se projít k přístavu.

Kamila s Martinem navštívili místní outdoorový krám a zkusili si spočítat, kolik by je stálo dokoupení chybějícího vybavení, aby na trek mohli vyrazit. Levná varianta vyšla lehce přes sto tisíc a hodný pan prodavač jim k tomu nabídl klíčenku zdarma.

Když se počasí zasnaží, jsou Lofoty neuvěřitelné.

Druhý den ráno na kafi u telefonu Kamila zpozorněla: „Tady je půjčovna outdoorového vybavení,“ chvilku hledala dál a dodala: „je kousek za městem, ale jede tam autobus a zítra ráno mají otevřeno. Tak co kdybychom si to všechno půjčili?“ Stránky vypadaly zvláštně, ale čas měli, jiné možnosti ne, a tak druhý den ráno vyrazili autobusem do půjčovny. Ta byla kousek od místní školy a měla opravdu otevřeno. Přivítal je příjemný pán, který je ale hned uvedl do reality: „My tady opravdu půjčujeme vybavení na výlety, ale hlavně školákům a ještě v rámci členství v naší Křesťanské asociaci. Bez toho se vybavení půjčit nedá.“ „No, a nemohl by se Martin stát členem té asociace?“ zeptala se Kamila. Sama dlouhodobě odmítala dávat kamkoliv své údaje, a tak když bylo potřeba, byl všude nahlašován, přihlašován, registrován a zapisován Martin.

„Vy byste se opravdu chtěl stát členem Křesťanské mládežnické asociace v Bodø?“

„No, dneska ráno jsem si to ještě nemyslel, ale teď už ano,“ odpověděl upřímně trochu zaskočený Martin. Kamila do něj strčila, ať je slušný, a pánovi se rozsvítily oči. Zřejmě byl hodnocen za nábor nových oveček a tušil i rychlou expanzi do dalších zemí. Zaregistroval tedy Martina, který zaplatil roční poplatek, a za odměnu mu ihned přišly tři e-maily. Důležité ale bylo, že mohli začít vybírat vybavení. Pánský batoh měli jeden, ten měl objem 85 litrů a vypadal, že s ním Hillary kdysi zdolal Everest. Sny o ultralightu se rozplynuly ve chvíli, kdy ho pán položil na pult, a ten se prohnul. Jeho velikost se ale ukázala výhodou, protože po něm pán přinesl stan, který zabalený vypadal, že slouží spíš pro zahradní slavnosti skupin o více lidech. Nakonec se Martin s Kamilou dohodli, že si vezmou jen tyto dvě věci a zbytek dokoupí. Martin si nahodil krosnu se stanem na záda a vypadal jak tatranští nosiči v době své největší slávy, když na chaty tahali sudy s pivem. V tu chvíli se jejich půl roku stará a dlouho zvažovaná investice do ultralehkého stanu o váze 1,2 kg zdála lehce zbytečná. Rozloučili se s pánem, který byl na vrcholu blaha, že sehnal do organizace nové členy, a vyrazili na autobus. Na zastávce se Martin zhroutil na lavičku: „Kamilo, já nevím, jestli tohle unesu.“ „Myslíš, že to nerozchodíš?“ koukala se Kamila na obludu, která měla na výšku přes metr. „Tohle asi nerozchodím,“ měl Martin hlavu v dlaních. Představa, že si dovnitř narve další věci a všechno jídlo a s tím půjde trek přes Lofoty, který se vyznačoval strmými výstupy a sestupy, se mu zdála nereálná. A hlavně věděl, že i kdyby se snažil tvářit, že tohle pro něj přece není problém, hory mají tendence tyto masky strhávat víc než rychle.

V tu chvíli mu pípla SMS. Psala letecká společnost, že jeho batoh dorazil na letiště v Bodø. Radostí začali tančit na zastávce autobusu a plácali obludu rozvalenou na lavičce po jejím víku. Martin odnesl vše zpátky do půjčovny a zkoprnělému pánovi vybavení vrátil na pult, který se prohnul, a pak v něm zapraskalo. Pán byl tak zaskočen, že se jen zeptal, zda chce zrušit i to členství v organizaci. Martin měl takovou radost, že mu řekl, že si ho nechá, a pak už spěchali na letiště. Zde čekal Martinův batoh, který mu nikdy nepřipadal tak lehký a krásný, a hned po převzetí ho hladil tak dlouho, až ho Kamila musela okřiknout, aby toho nechal a nedělal ostudu. Pána ve stánku tato událost nenadchla ani neohromila. Když konečně odcházeli, přišly ke stánku dvě slečny, že jim chybí kufr. Ani to pána nijak nedojalo a letušky s úsměvy na plakátech také ne. Kamila jim v záchvatu lítosti sdělila jméno aplikace, kde zadávali informace o ztraceném batohu, kam chodili do kaváren na kafe a čekali na zázrak a popřála jim hodně štěstí. Martin už zase opodál hladil batoh, tak k němu přispěchala, a konečně se mohli pohnout směr hory. Cestou z letiště zjistili, že stíhají odpolední trajekt na Lofoty, a trek mohl začít.

Atmosféra lehce depresivního podzimního pochodu kolem jezera Ågvatnet.

O vzácných romantických chvilkách

Když se Kamila s Martinem ten rok rozhodovali, do kterých hor se vrhnou, zvažovali přechod GR 10 přes Pyreneje, nebo celkem nový trek přes Lofoty. Nakonec nebylo rozhodování tak těžké. V Pyrenejích bylo od jara vedro, nebyla tam voda a oba chtěli na Lofoty, které měly být podle průvodce něco jako diamanty severu. Výhodou celé eskapády se zpožděným batohem bylo to, že se během čekání v Bodø přes Lofoty prohnala vichřice, a tak doufali, že vyčistila oblohu a bude lepší počasí. Proto byli lehce zklamaní, když z trajektu viděli pouze mlhu a teprve před přistáním v malé vesničce Moskenes zahlédli první domečky a alespoň malou část Lofot.

Všichni ostatní lidé hned po přistání naskákali do aut a zmizeli a oni zůstali na jediné místní ulici sami. Přirovnání Lofot k diamantům v tuto chvíli poněkud drhlo. Přechod Lofot je poměrně nedávno založený trek, který propojuje velkou část tohoto souostroví a dá se přejít za deset až čtrnáct dní. Většinou se začíná na severu kousek od vesničky Straumnes a končí ve vesnici Å, která dokazuje, že místní nemají moc fantazie ohledně pojmenování obcí, protože ta další se jmenuje Bø. Kamila s Martinem šli opačně, a tak z Moskenes zamířili na západ do Å na začátek svého putování. Prošli tunelem a vylezli v Å, což znamenalo konec silnice a takovou větší točnu pro autobusy. Kousek za točnou začínal trek, a protože opravdu nedávalo žádný smysl zdržovat se v Å, vyrazili rovnou na oficiální začátek svého putování a začali ukrajovat první kroky. Z hlavní silnice uhnuli na boční a spatřili první z jezer, které se jmenovalo Ågvatnet a kolem kterého měli jít tuto část etapy. Stejně jako na každém treku bylo Kamiliným snem mít co nejdéle suché nohy. A jako na každém treku i tady byla hořce zklamaná, protože po boční cestě šli zhruba dvě stě metrů, pak se cesta změnila v menší roztomilou cestičku ojíněnou vlhkou travičkou a ta se po dalších sto metrech proměnila v hnusné, nechutné, rozteklé a hlavně hluboké bahno, uprostřed kterého protékal potůček.

V bahně bylo položené jedno prkno, které se při zatížení propadlo hlouběji, a v potoce byly vyskládány kameny, aby jej člověk mohl přeskákat, byly ale vidět pěkně dvacet centimetrů pod aktuální hladinou. „Proč aspoň jednou nemůžou být ty cesty suché aspoň jeden den?“ zopakovala Kamila svoji každoroční mantru. Martin věděl, že nemá cenu odpovídat, protože správná odpověď neexistuje, a navíc už se brodil tím bahnem a snažil se neztratit boty. Jezero bylo pěkné, obklopené horami a místy byly po jeho březích rozházené rybářské chatičky a pár loděk. Bylo hezky zbarvené, cesta byla místy schůdná a boty už měli dávno mokré, tak nenastávala zbytečná nervozita ohledně toho, kam člověk šlape. Na druhé straně jezera byly v mapě dokonce značené pláže, což znamenalo více bahna, a třeba mokřad Ågdalen dokázal udělat v jejich botách a neoprenových ponožkách moc pěkné mikroklima.

Pomalu se smrákalo a povrch kolem nich se dal rozdělit na dva druhy. První byl celkem rovný u jezera, který se skládal z bahna a nacucané trávy a mechu a nedalo se na něm spát. Druhý byl dál od břehu, skládal se ze skal, kamenů a mokré trávy a taky se na něm nedalo spát. Vzhledem k tomu, že ani letos neuměli spát vstoje, pokračovali cestou necestou dál. Nakonec jim byl odměnou malý rybářský přístřešek, který měl střechu a tři stěny, což považovali za totální luxus. Z plachty stanu si dodělali stěnu čtvrtou, rozvěsili kolem sebe veškeré svrchní oblečení, které měli úplně mokré, a šli spát doufajíce v trochu lepší počasí. Martin zároveň doufal, že by to mohlo pomoct i s romantickou atmosférou, kterou Kamile slíbil a která byla zatím doslova v nedohlednu. Ráno bylo počasí opravdu jiné, o trochu horší.

Byla větší mlha, mžení se změnilo v bodavý déšť plný kapiček, které se dostaly všude, a teplota klesla k příjemným třem stupňům. Oblékání ledových vlhkých věcí je v tu chvíli prožitkem, který prochází opravdu celým tělem. Každé nové místečko kůže, kterého se dotkne mokrá látka, vyšle do mozku malou jehličku bolesti způsobující drobné pochyby o moudrosti dosavadních životních rozhodnutí. Úplně nakonec si nechali mokré, studené a zabahněné neoprenové ponožky, po jejichž nandání přestali cítit nohy až do půlky lýtek. Vyrazili do mlhy a deště a po dvou hodinách pohybu bahnem vpřed (chůzí se to nazvat nedalo) dorazili na silnici mezi Moskenes a Å, po které šli včera. Ta měla výhodu, že zde bylo přeci jen méně bahna, a tak se jejich pochod zrychlil. Došli do vesničky Sørvågen, kde si dali oběd ve vjezdu do hasičské zbrojnice a kde totálně promrzli. Severské treky dokážou být velmi nehostinné a těžké a do této kategorie bezpochyby patřil i tenhle oběd. O kousek dál se nacházela kavárna, do které po jídle zapadli, a Martin zde využil možnosti kafe z konvice, které se dá donekonečna dolévat. Kamila si dala pět čajů a vrátil se jí cit do některých prstů na rukou.

Cesta do hor, kde rozhodně není vidět světlo na konci tunelu.

Table of Contents

O hledání

Lofoty ve víru událostí

O důležitosti batohů za polárním kruhem

O vzácných romantických chvilkách

Objevování cest na jihu

Skotsko, déšť, midges a jiné kratochvíle

Zrození Stezky