Kletba stínů a ledu
Author: Catharina Maura
Date: 2026-09-16T09:29:50+00:00
Description: Princezna Arabella z Althey nemá na výběr. Felix Osiris, císař stínů, hrozí, že dobude její zemi, pokud nebude souhlasit se sňatkem. Když Arabella zjistí, že jeho impérium je stiženo kletbou a jen ona mu může přinést svobodu, uzavřou dohodu: pomůže mu kletbu zlomit, když on ji pak na oplátku propustí. Jenže čím víc Arabella poznává muže ukrytého za pověstí krutého vládce, tím víc se mění vše, čemu dosud věřila. Aby zachránila říši odsouzenou k zániku, bude muset ovládnout sílu, o níž neměla tušení. Jenže některé kletby nelze zlomit bez obětí – a tou největší se může stát její vlastní srdce.
Publisher: Nakladatelství Bourdon

Tento text je věnován všem, kdo skrývají svou vnitřní sílu ze strachu z reakce okolí. Nenechte se jimi spoutat. Nedovolte, aby vám bránili růst jen kvůli vlastní pohodlnosti. Ukažte, co ve vás je.

Tato kniha je beletristickým dílem. Jména, postavy, místa i události jsou smyšlené, jejich kontext je fiktivní. Veškerá podobnost se skutečnými reáliemi je čistě náhodná.

A CURSE OF SHADOWS AND ICE

Copyright © 2025 by Catharina Maura

Translation rights arranged by the Sandra Dijkstra Literary Agency

All Rights Reserved.

České vydání © Bourdon, 2026

Překlad © Jana Matějková, 2026

ISBN © 978-80-7611-466-1

KAPITOLA

PRVNÍ

Felix

Kdybych mohl v téhle chvíli ukončit svůj život, neváhal bych. Není zbraň, kterou bych nevyzkoušel, jed, jejž bych neokusil. Mé tělo se však bez výjimky vždycky uzdraví. Kletba mi nedovolí se z jejích spárů vymanit – pro mě ani můj lid není úniku.

Plný zoufalství se blížím k vysokému zrcadlu ukrytému daleko v útrobách východního křídla. Ledový vichr mi bičuje tváře, zvuk mých kroků se zlověstně nese palácem osvětleným jen svitem měsíce. Zašlé stříbrné zrcadlo ovládá temná magie. Po jeho okrajích se plazí chomáčky černého kouře a hrozí, že strhnou rampouchy, jež se vytvořily kolem křehkých zlatých květinových ornamentů skrývajících to, co v něm přebývá.

Při pohledu do zrcadla nespatřím svůj odraz. S hořkostí hledím do mléčně bílých očí věštkyně, jež se v něm zdržuje: „Ukaž mi tu dívku.“

Pýthie se usměje, tajuplně a zlověstně. Její obraz se rozplyne. Místo ní teď vidím mladou ženu sedící v rohu potemnělé místnosti s knihou v ruce. Ve tváři se jí zračí smutek. Dlouhé tmavé vlasy jí spadají až k pasu a světle hnědé oči se lesknou nadějí. Pokaždé když jsem ji spatřil, měla v nich tentýž výraz: naději. To se v Eldirii hned tak nevidí.

Dívka listuje knihou, usmívá se sama pro sebe, ruku jemně položenou na hrudi. Netuší, že se žádný z jejích snů nesplní. Arabella z Althey ještě neví, že ji čeká smutek, jaký dosud nepoznala. Koneckonců její osud je propleten s mým.

„Jsi si jistá, že to je ona?“

Obraz se rozostřuje a já před sebou opět vidím Pýthii s jejím zastřeným pohledem. „Jen ona je schopna zlomit kletbu,“ potvrzuje. „Arabella z Althey je předurčena stát se císařovnou.“

Zkoumavě si prohlížím její bledou tvář a nemohu se zbavit pochybností. Ano, věštci si rádi vymýšlejí, ale já myslím, že tahle je jiná. Podobně jako mě ji desítky let utrpení vyčerpaly. Oba nás svazuje táž kletba. Dokud nebude zlomena, je Pýthie odsouzená dlít v říši za zrcadlem.

„Je tak mladá,“ zamumlám, myšlenkami opět u Arabelly. „Tak křehká.“

Pýthiiny tmavorudé rty se zlehka usmějí. „Je jí třiadvacet, Výsosti. Už to není žádné dítě.“

Pořád nechápu, jak by nás Arabella z Althey mohla osvobodit. Přesto existuje-li sebemenší šance, že by to dokázala, dlužím to svému lidu. Možná bych měl přehodnotit plány, které spřádám od chvíle, co jsem se před třemi měsíci dozvěděl o její existenci. Kohokoli jiného bych nechal zajmout a ještě před úsvitem dopravit do svého paláce.

„Musí přijít z vlastní vůle,“ připomíná důrazně Pýthie. Překvapeně zdvihnu obočí a uvažuji, jestli četla spíš řeč mého těla, nebo moje myšlenky. Sudičky, vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby šlo o to druhé.

Souhlasně přikývnu a poodstoupím, odolám nutkání klást věštkyni další a další otázky. Je to poprvé, co mi dala vůbec nějakou naději, že by kletba mohla být zlomena. Škoda, že se tak stane na úkor Arabellina života.

Arabella z Althey. Moje budoucí žena.

Představuje pro mě paprsek naděje v jinak bezútěšném světě. Zachrání nás, sama přitom však ztratí vše.

Srdce se mi svírá, když kráčím k nádvoří paláce obrostlému krvavě rudými růžemi, oblíbenými květinami mé matky. Už jen pohled na ně mě sráží na kolena a mými temnými žilami proudí lítost a stud. Nemohu se ubránit myšlence, jestli na mě dnes shlíží matčina duše. Pokud ano, nejspíš si vychutnává moje utrpení. Její kletba se naplnila přesně tak, jak si přála.

„ Opravdu to uděláš?“

Zvednu pohled a spatřím vedle sebe Elaine. Prsty se něžně dotýká zmrzlých růžových květů, pohled plný očekávání. „Nemám na výběr.“

Odvrátí tvář, ale jsem si jist, že jsem v jejím výrazu na okamžik zahlédl bolest. „Vždycky máme na výběr,“ pronese jemným, ale pevným hlasem. „Pokud to dotáhneš do konce, její přízeň si nezískáš. Láska se nemůže rozvinout pod hrozbou násilí.“

„Láska,“ ušklíbnu se. Podobně se mýlí většina těch, kdo vyslechli Pýthiinu věštbu – věří, že kletbu může zlomit jen pravá láska.

Jen skutečný svazek císaře se ženou předurčenou vládnout zevnitř tě osvobodí.

Elaine se domnívá, že oním skutečným svazkem je myšlena pravá láska. Víc by se ovšem měla soustředit na tu část proroctví hovořící o vládnutí zevnitř.

Ani jeden z nás ji nedokázal rozluštit, přitom čas se krátí. Každý přece ví, že magickou moc lze čerpat pouze z okolního prostoru, nikoli z nitra, a tak nejspíš nehledáme čarodějku nebo alchymistku. Je-li Arabella z Althey skutečně onou ženou, jejíž příchod věštba předvídá, jakou silou vládne? Pozoruji ji už měsíce a dosud jsem nespatřil nikoho slabšího, než je ona.

„Ano, láska,“ trvá na svém Elaine.

S povzdechem jí pohlédnu do očí. Nikdy jsem nepochopil, kde se v ní bere ta naděje, navzdory všemu, co jí – nám – kletba vzala. Proč stále tak neochvějně věří v lásku? Zkusil bych cokoli, ale láska kletbu, jež nás sužuje, vážně nezruší.

Nuceně se usměji a jemně ji pohladím po tváři. Elaine se mě jako jediná v mé současné odpudivé podobě neštítí, jediná mě nepovažuje za monstrum. Z těch černých, ohavných, jedovatých žil si nic nedělá. Měla by mě nenávidět za všechno, oč ji kletba připravila, ale nikdy mi nic ani slůvkem nevyčetla. Nikdy neztratila naději.

„Kéž by to byla pravda. Kdyby to šlo, vzal bych si život a osvobodil všechny ty, co se mnou musejí kletbu sdílet.“ O svatbu nestojím.

Tehdy jsem byl příliš mladý, abych pochopil matčina slova, ale dodnes si je nepřestávám opakovat.

Proklela mě, abych prožil život mezi stíny, tak jako ona sama, uchvácen neúprosnou temnotou pohlcující celé naše království. Přála si, abych bezmocně přihlížel jeho zániku a trpěl s vědomím, že nikdy nepoznám pravou lásku. Odsoudila mě k životu, jaký prožila ona sama.

Netušil jsem, co to znamená, dokud zelenající se kopce neuschly, podobně jako můj otec. Do mých patnácti bylo jeho tělo protkáno jedovatými černými žilkami. Den za dnem nemoc jeho tělo sžírala, zatímco prosil matku o milost, až nakonec v deliriu padl na lůžko a jediné, co dokázal vyslovit, bylo její jméno.

Nedlouho poté slunce zapadlo, aby už nikdy nevyšlo. Když pak otec krátce před mými dvacátými narozeninami zemřel, celou říši pokryl smrtící led, jenž nedovoloval cokoli pěstovat. Les naši zemi pevně obestoupil jako vězení. Nemohli jsme obchodovat a lidé začali umírat rychleji, než jsem si kdy dokázal představit.

Tím to ale neskončilo.

Kvůli matce budu teď muset uhasit plamen života Arabelly z Althey a stáhnout ji k sobě do temnoty.

Další oběť.

Doufám, že konečně poslední.

KAPITOLA

DRUHÁ

Arabella

„Otec nás zabije, jestli na to přijde,“ mumlám a chvějící se hlas prozrazuje rostoucí úzkost.

Moje mladší sestra si jen přiloží ukazovák k ústům a v očích jí pobaveně zablýskne.

„Jestli budeme opatrné a potichu, nikdy se to nedozví,“ slibuje Serena a bere mě za ruku. Srdce mi prudce buší, když mě táhne do dávno zapomenuté chodby vedoucí až k polorozpadlému schodišti.

„Nikdo sem nechodí,“ chlácholí mě, „a je to ideální vyhlídka. Ty nechceš zjistit, co je na tom pravdy?“

Chvíli váhám a pak ji po dlouhém točitém schodišti neochotně následuji. Pořád mě svírá ten nepříjemný pocit. Jsem zvyklá proklouznout kamkoli, a i když to nedělám, obvykle si mě někdo z poddaných sotva všimne. U Sereny je to jiné, téměř na každém kroku ji doprovází její osobní stráž nebo dvorní dámy. Za chvíli někomu z nich dojde, že není ve své ložnici. A pak co? Jistě mě potrestají za to, že jsem ji dostala do potíží. Vždycky je to moje vina, i když s těmi jejími rošťárnami nemám nic společného.

Dřevo nám pod nohama zavrzá a já zatajím dech.

„Už jsme skoro tam,“ ohlíží se přes rameno Serena. Vláčí mě za sebou po několika posledních schodech. Konečně staneme před malým oknem s výhledem na hradní nádvoří – a pak dál, na míle daleko.

„Tam,“ zašeptá a třesoucí se rukou ukáže k obzoru. Blíží se k nám nezaměnitelná armáda, každý voják oděn do uniformy téže černočerné barvy. Vypadají přesně tak nelidsky, jak se povídá. „Je to vážně on.“

„Císař stínů,“ zašeptám, hlas se mi strachem zlomí. Myslela jsem, že to jsou jen povídačky.

„Co myslíš, že tu asi dělá? Proč táhne k nám – a navíc bez varování?“ uvažuje Serena. Z jejího hlasu se postupně vytrácí vzrušení a nakonec ji, podobně jako mě, jen ovládne strach.

Snažím se usmát, abych ji uklidnila. Ale upřímně, v téhle chvíli neumím přijít na odpověď, jež by její paniku ještě nezvýšila. Jak jí vysvětlit, že žádný dobrý důvod k jeho návštěvě prostě neexistuje?

Císař stínů je nejmocnějším panovníkem světa – posledním alchymistou, co tu zbyl po zákazu veškerých forem magie a alchymie. Před půlstoletím zachvátila svět morová epidemie. Připravila o život stovky tisíc lidí, ovšem žádnou magickou bytost. Netrvalo dlouho a čarodějka nabízející lektvar na zmírnění některých příznaků nemoci byla obviněna z šíření moru. Následovala další a další obvinění, až byla nakonec většina čarodějnic upálena na hranici z obavy, aby nemoc nepřivolávaly zpátky a nemstily se, nebo aby neokrádaly ty dostatečně bohaté a zoufalé, kteří si mohli dovolit léčbu.

Mor ustoupil, ale jejich pronásledování neskončilo. Všude nás učí, že lžou a že magie přináší neštěstí těm, co její síly využívají, i všem lidem okolo. Říká se, že se magie sama obrátila proti lidem a oplácí jim, že přivolali mor a narušili přirozený řád věcí. Ti, co ji provozují, mají být nahlášeni úřadům a odsouzeni k doživotnímu trestu za mřížemi, kde nebudou moci nikomu ublížit.

Jen během poslední dekády obsadil císař stínů většinu území v sousedství naší země a pod záminkou vytváření magických útočišť drancuje tamní přírodní zdroje a využívá obchodní stezky.

Není těžké uhodnout, co ho sem přivádí. Jak to ale vysvětlit naivní sestře, která se v politice vůbec nevyzná, i když je jen o tři roky mladší než já? Její důvěřivost jsem jí často záviděla, ovšem dnes je tomu výjimečně jinak.

„Netroufám si hádat,“ odpovím co nejupřímněji.

Nakloní se ke mně a spolu shlížíme okýnkem do krajiny. V dálce vidíme vlát eldirijské vlajky. Výprava co nevidět dorazí k našemu hradu.

Ani z dálky není těžké rozpoznat uniformu císaře stínů. Vypadá přesně tak, jak ho popisují historické knihy. Jeho šat je tmavší než ten nejčernější inkoust a eldirijské insignie na něm jsou vyšité zlatem. Kdesi jsem zaslechla, že jde o pravé zlato, spředené do tak tenké nitě, aby se s ní dalo vyšívat, a začínám tomu věřit. Ve větru za ním vlaje plášť téže barvy, obličej mu skrývá kapuce. V žádné z uvedených knih jsem nenašla vyobrazenou jeho tvář a vždycky jsem si říkala, jak je to vůbec možné. Vážně ho nikdy nikdo nespatřil? Nezvěčnil?

„Jeho kůň vypadá… hrozivě.“

V Serenině hlase zaznamenám strach, a tak ji obejmu kolem ramen, abych ji uklidnila.

„Jmenuje se Sirocco. Nikdo netuší, kolik let je císaři – ani jeho koni. Vždycky jsou zmiňováni dohromady, první zmínka pochází z doby před více než sto lety. Sirocco je obvykle popisován jako dokonale černý, s černočernýma očima bez bělma. Myslela jsem, že to jsou přehnané povídačky, ale zjevně ne.“ Nikdy jsem takového koně nespatřila. Říká se, že spolu s císařem stínů vyšel přímo z podsvětí.

„Jsou tady,“ špitne Serena.

Sebevědomí, s nímž sem před chvílí vešla, je to tam. Chytne mě za ruku. Propletu prsty s jejími a pevně ji stisknu. Pokud se to tu zvrtne, odvezu ji odtud někam hodně daleko.

Sledujeme, jak náš otec a další členové jeho dvora vycházejí výpravě z Eldirie vstříc, aby ji uvítali. I z takové dálky vidím, jak jsou všichni napjatí. Jak by také ne, když mají uvítat někoho tak nelidského, jako je císař stínů…

Po léta jsem o něm slýchala, že je to netvor, monstrum uprchnuvší z nejhlubších propastí podsvětí. Nemohu si pomoci, ale jsem zvědavá, co je na tom pravdy.

Srdce se mi na okamžik zastaví, když za otcovými zády zahlédnu Nathaniela. Hluboké obavy o něj vyšumí, když vojáci stínového císaře konečně zastaví před hradem a začnou sesedat z koní.

„Pojď,“ zašeptá Serena, zatímco sleduji, jak Nathaniel spolu s dalšími dvořany mizí z dohledu. V poslední době se začal připravovat na roli jednoho z otcových rádců, a tak by mě nemělo překvapovat, že ho tu vidím. I tak se nemohu zbavit pocitu, že by pro něj bylo nejlepší, kdyby se od císaře stínů držel co nejdál.

„Vstoupili do hradu mnohem dřív, než jsem čekala. Doufala jsem, že odsud uvidíme víc,“ poznamená Serena. Zaváhám, ale ona mě zase táhne za sebou, než stihnu protestovat.

„Můžeme to zkusit vzít přes kuchyni. Odtud vedou chodby do většiny místností včetně trůnního sálu. Tam je nejspíš otec zavede, nemyslíš?“

Jakmile vstoupíme, služebnictvo zalapá po dechu. Jejich rozhořčení směřuje hlavně k mé sestře. Jsou zvyklí mě tu vídat, ale ji nikdy. Ačkoli jsem princezna, připadám si v tomhle hradě neviditelná. To rozhodně není sestřin případ. Mě se bojí, nazývají mě prokletou. Ale ona je zlaté dítě. S jejími dlouhými blond vlasy téměř doslova. Zatímco ona vyzařuje světlo, já temnotu. Kam ona přináší milost, tam já zanechávám zkázu. Kde ona je požehnáním, jsem já prokletím. Kdybych ji tak upřímně nemilovala, musela bych ji ze srdce nesnášet.

Opatrně pootevřu dveře pro služebnictvo, jen tolik, abych viděla, ale nepoutala pozornost. K mému překvapení otec nesedí na trůnu. Nikdy dřív jsem ho neviděla přijímat hosty jako dnes – sedí se všemi ostatními u dlouhého stolu. Nejspíš proto, že si je vědom, jak bezmocný proti císaři stínů je. Ta tam je jeho jinak obvyklá arogance, pýcha, snaha prosadit svou. Stejně jako Nathaniel, k mé velké úlevě.

„Kdo je ta žena?“ zeptá se šeptem Serena.

Prohlížím si osazenstvo u stolu. Můj pohled spočine na císaři stínů. Jeho tvář stále skrývá kapuce, dokonce i na rukou má černé kožené rukavice. Nespatřím ani kousek jeho kůže, což jen umocňuje mou zvědavost. Je vážně tak děsivý, jak se píše v knihách? Je to opravdu netvor z podzemí? Jen se sebezapřením od něj odtrhávám pohled. Jako by vzduch kolem něj čeřil nějaký blíže neidentifikovatelný bzukot a já si nemohu pomoci, ale musím mu věnovat svou veškerou pozornost. Srdce se mi sevře, nadechnu se a zaplaví mě prapodivná touha. Kousnu se do rtu a konečně se přiměji se od něj odvrátit a přesunout pozornost k ženě sedící po jeho boku.

„To je Elaine,“ vysvětluji a prohlížím si její uhlově černé vlasy a pronikavé tmavomodré oči. Nevypadá o moc starší než já, ale o jejích dobyvatelských úspěších čítám od svých dvanácti let. „Je jeho nejvěrnější rádkyní. V jeho nepřítomnosti velí celé armádě. Žádná jiná žena na světě nezastává tak významný post.“

Těžko se mi daří skrýt úžas. Ve světě, kde ženy nemají žádná práva, se Elaine podařilo překonat všechny překážky.

„Je krásná,“ vzdychne Serena a já si odfrknu. Elaine není jen krásná. Pokud knihy nelžou, je brilantní stratég i mocná čarodějka. Četla jsem, že se jednou postavila padesáti mužům, kteří přepadli vojenský tábor, a všechny zabila. Nikdy nenechává svědky.

Aniž si to uvědomím, můj pohled opět upoutá sám císař. Jeho jméno zní Theon Felix Osiris, ale nikdo tak o něm nemluví. Říkám si, jak ho asi oslovují. Nevidím jeho tvář, ale cítím energii, jež ho obklopuje. S takovou silou jsem se dosud nesetkala. Aniž by promluvil, je zřejmé, že je nejmocnějším mužem v místnosti.

Nadskočím, když otočí hlavu mým směrem. Na chvíli bych přísahala, že hledí přímo na mě. Trvá to jen chviličku, ale když se pak zadívá jinam, zaplaví mě zklamání.

„Arabello!“ Serena mě chytí za ruku. Zmateně se k ní otočím, abych zjistila, že část dřevěných dveří vzplála. Vydechnu a snažím se plameny zadusit cípem svých šatů, ale jen to zhorším.

„Prokletá,“ brblá si pod vousy jedna ze služebných a spěchá k nám s kbelíkem vody.

V hrůze zakopnu. Rychle přehlédnu nepořádek v kuchyni. Oheň se zjevně šíří rychle. Kdyby nebylo služebné, byly bychom se Serenou v nebezpečí.

„Neposlouchej ji,“ utěšuje mě Serena. „Postarám se o to, aby ti už nikdy nepřišla na oči. Pojď, vrátíme se do našich komnat, než to otec zjistí.“ Vzpamatuji se a nechám se odvést.

„Má pravdu,“ šeptám, když zajdeme za roh, a srdce se mi svírá. „Jsem prokletá. Kamkoli přijdu, stihne mě neštěstí, sestřičko. Nosím smůlu.“

Serena vrtí hlavou, ale myslím, že uvnitř moc dobře ví, že to je pravda. Stejně jako já.

KAPITOLA

TŘETÍ

Arabella

Zvuk mých kroků se rozléhá chodbou, a i když se k trůnnímu sálu blížím vzpřímeně, uvnitř se celá třesu. Že mě otec nechal zavolat, nevěstí nic dobrého. Kdyby zjistil, že jsem se zase vyskytla poblíž nějaké nehody, byla by to katastrofa. Zejména proto, že tentokrát se mnou byla Serena. Mohlo se jí něco stát.

Jak se blížím k dřevěným dveřím, je mi zle a sotva dýchám. Ještě víc mě znervózní, když zjistím, že u dveří nestojí žádní strážci, aby mě vpustili dovnitř. Zhluboka se nadechnu a třesoucí se rukou beru za kliku. S překvapením zjistím, že otec stále sedí na tomtéž místě jako odpoledne, nikoli na trůnu. Vzhlédne ke mně. Zkamením. Nikdy na mě takhle nehleděl. Jako by mě skutečně viděl.

Vždycky jsem pro něj byla přehlíženou dcerou. Tou, u níž si přál, aby se nenarodila. Nejednou to přiznal. Připomínám mu svou matku, tu čarodějku, jež mu dle jeho slov popletla hlavu. Nařídil, aby bylo její jméno vymazáno ze všech úředních listin. Neví ale o archivech ukrytých v zapomenuté věži. Pokud jim lze věřit, šlo o lásku na první pohled, do roka se konala svatba. Každý dochovaný záznam či portrét svědčí o tom, že spolu byli opravdu šťastní. Do noci, než jsem se – o šest týdnů dříve, než se čekalo – narodila. Matka použila svou magickou sílu, abych přežila. Sama však za to zaplatila životem.

Otec ji dal popravit. Přesvědčen, že očarovala nejen jeho, ale celý dvůr, a bál se, že ho má ve své moci. Že plánuje získat dostatečnou sílu na to, aby mohla pomáhat podobným, jako byla ona sama – magickým bytostem hledajícím útočiště. Domníval se, že z jeho peněz podporovala povstání a magické útoky. To přesvědčení po její smrti jen zesílilo.

Pro otce jsem nebyla víc než hanebná, zavrženíhodná bytost s prokletou krví. Vinil mě dokonce i z nemoci mojí nevlastní matky a její pozdější smrti. Nedokázal si připustit, že ji zabilo selhání jater, ani to, že jsem s ní nikdy nebyla sama a nemohla jsem jí nijak ublížit.

Snad by to bylo snazší, kdybych po matce podědila magické schopnosti, ale žádné nemám. Až na to, že kamkoli vkročím, přináším neštěstí – prokletí vrozené všem potomkům kouzelnických rodů, jak mi otec nepřestává připomínat.

Vždycky mi vštěpovali, že nekonečné pronásledování a pak smrt jsou jen spravedlivou odplatou za škody způsobené těmi, co tu byli přede mnou. Zejména proto, že už samotná jejich existence přináší okolí jen nemoc a zkázu. Jenže je to vůbec možné? Nevybrala jsem si, že se tak narodím. Na rozdíl od mnoha čarodějek z celého světa, které nakonec skončily na hranici, nemám žádné zvláštní schopnosti.

„Arabello,“ osloví mě otec jemně, když se pokloním. Srdce se mi nervózně rozbuší, když na něj pohlédnu. Vypadá ztrápeně, unaveně. Slabě. Nikdy dřív jsem nezažila, že by něčeho litoval nebo že by trpěl. Podle kronikářů působil během matčiny popravy naprosto lhostejně. Dodnes si pamatuji jeho pohled, když mě vytáhl z jezera, kde jsem se před rokem málem utopila. Tehdy vypadal skoro zklamaně, že jsem přežila. A najednou je ustaraný?

„Sedni si,“ vyzve mě a ukáže na židli naproti sobě. Poslechnu. Sotva ovládám třes. Každou buňkou svého těla cítím, že bych se měla bát, a intuice mě ještě nikdy nezklamala. Většinu nocí mě pronásledují vzpomínky na všemožné tresty, které jsem kvůli své kletbě musela snášet. Co to bude tentokrát? Podaří se mu konečně zlomit mou vůli?

Otec se nadechne, jako by se chystal na něco náročného. Nikdy dřív jsem ho neviděla tak rozpolceného.

„Císař stínů požádal o tvou ruku.“

Hledím na něj a vůbec mi nedochází, co to právě řekl. „Přál by si rychlý obřad. Už zítra.“

Manželství? Ne. To nemůže být pravda. Otec přece ví, že ho má Nathaniel požádat o mou ruku už za pár dní. Serena si kvůli tomu ze mě nepřestává utahovat.

„Splníš svou povinnost jako korunní princezna Althey. Tím tuhle záležitost uzavřeme. Tvá ruka bude výměnou za shovívavost pro naši říši.“

Vzhlédnu, oči zalité slzami.

„Otče,“ zašeptám přerývavě. „To přece nemůžu být já. Nemůže chtít mě.“

Během let jsem kvůli tomuhle království přišla o všechno – o matku. O štěstí. O svůj hlas. Nathaniel pro mě představuje jediný záblesk světla v téhle temnotě. Nikdy jsem se nevzepřela. Vždycky jsem plnila svoje povinnosti a nic jsem za to nečekala. Snášela jsem pomluvy, šuškání i všechna příkoří.

„To ta tvá kletba,“ vysvětlí otec s posměšným výrazem. „Jak jinak by si císař stínů všiml naší malé zemičky?“

Zavřu oči a zhluboka se nadechnu. Chápu, že království si beze mě povede lépe. Nosím smůlu. Přesto si nemohu pomoci, i já toužím dosáhnout štěstí. Ještě nikdy jsem tomu nebyla tak blízko.

„Prosím.“ Zlomí se mi hlas a vím, že mě tenhle moment slabosti připravil o sebemenší šanci se z toho zasnoubení vyvléknout. Otec vždy bez výjimky trestal slabost u svých dětí i poddaných – a tohle je ten nejkrutější trest.

Prudce se zvedne, až se strachy schoulím.

„Vezmeš si ho,“ varuje mě. „Sudičky jsou mi svědkem.“

Skloním hlavu. Pere se ve mně strach, zoufalství. Všeprostupující úzkost. Nevím, co říct, přesto přemýšlím, jestli je vlastně rád, že se mě zbaví. Vždycky jsem mu byla trnem v oku jako připomínka čarodějky, co ho oklamala. Naživu mě nechal jen proto, že jsem krev jeho krve. Také mě napadne, jestli se v případě tohoto svazku alespoň na chvíli uvažovalo o Sereně… Ale pak se tomu musím ironicky usmát. Ani benefity plynoucí z takového gesta věrnosti by nestály za to, obětovat milovanou dceru monstru. To by po ní nikdo nechtěl. Zhluboka se nadechnu. Vstanu, a než opustím místnost, otci se pokloním. Jsem si dobře vědoma toho, že jeho názor už nic nezmění.

Odevzdaně se vrátím do svých komnat. Moje kroky se rozléhají kamennou chodbou. Jak jsem jen mohla očekávat laskavost a porozumění od muže, který si přál, abych nebyla? Měla jsem tušit, že je jen otázkou času, kdy mě obětuje.

„Arabello.“ Když uslyším Nathanielův hlas, zarazím se a srdce se mi sevře. Nedokážu se na něj podívat. Ne teď. „Je to pravda?“

Zavřu oči, když mě jemně vezme za rameno a otočí k sobě. Ztěžka polknu a pohlédnu do jeho oříškových očí. Bolest, kterou v nich zahlédnu, mi láme srdce.

„Ano,“ zašeptám.

Ztuhne, ukročí zpět a stáhne ruku. V jeho pohledu se zračí i moje pocity. Šok. Neochota uvěřit, že se to opravdu děje. Bolest.

Nejradši bych se rozplakala, ale snažím se ovládnout. Teď se nesmím hroutit.

„Kdy?“

Otevřu ústa, ale slova mi uváznou v hrdle. Skoro jako bych si myslela, že když to nevyslovím nahlas, problém zmizí. Kéž by to bylo tak prosté.

„Zítra,“ ozve se za mnou jemný hlas. Otočím se a v rohu spatřím stát Serenu. Okamžitě poodstoupím od Nathaniela. Stáli jsme blíž, než bylo vhodné.

„Sereno,“ vydechnu.

„Právě jsem se to dozvěděla,“ odlepí se ode zdi a vykročí k nám. V jejích očích se zračí ty samé pocity, co jsem před chvílí viděla u Nathaniela. Je to zvláštní, ale vědomí, že budu někomu chybět, mi přináší jistou úlevu.

„Nemusíš to dělat,“ řekne sestřička. Musím se její prostotě usmát. Nedochází jí, co se děje, protože ona skutečně nikdy nemusela dělat nic proti své vůli.

„To je v pořádku, Sereno,“ snažím se ji uklidnit, protože v hloubi duše vím, že to je pravda. Kdybych to neudělala, byla by ona jedinou princeznou z Althey, kterou by to monstrum mohlo pojmout za ženu. A já bych nemohla přihlížet tomu, jak si má malá sestřička bere netvora – zvláště pokud se o to můžu postarat sama. Udělala bych pro ni cokoli. Jen kdyby něco takového mohl udělat i někdo jiný pro mě. Alespoň jednou jedinkrát.

„Má pravdu,“ přidá se Nathaniel. „Vážně to nemusíš dělat.“ Pohlédne na mě, v očích se mu lstivě blýskne. Když jsme vyrůstali, ten pohled vždycky znamenal potíže. Nedokážu se ubránit úsměvu.

„Nemůžeš mě zachránit,“ připomenu mu, protože vím, že to je pravda. „Tentokrát ne.“ Zažili jsme během let nespočet průšvihů, manželství mělo být naším největším dobrodružstvím. Místo toho ale náš příběh končí dřív, než vůbec začal.

Nathaniel se narovná, chce něco říct, ale já jen zavrtím hlavou a poodstoupím. Dnes to nezvládám. Nemůžu se nikomu přizpůsobovat ani mu poskytovat útěchu. Mně samotné se jí nedostává.

KAPITOLA

ČTVRTÁ

Arabella

Listuji v nejstarších historických knihách hradní knihovny. Každá z nich vykresluje Theona Felixe Osirise jako krutého netvora. Nikdo netuší, jak starý vlastně císař stínů je. Podle některých dohadů to dokonce vůbec není člověk, ale mýtus předávaný z generace na generaci. Koneckonců nikdo nežije věčně. A, sudičky, rozhodně nikdo nežije tak dlouho jako císař stínů, zdá se. Zní to skoro neuvěřitelně.

Procházím záznamy o bitvách, které vyhrál, jeden strašlivější než druhý. Podmanil si půlku světa, přesto mu to nestačí. Dočítám se, že se zaměřuje hlavně na úrodné země s hojností plodin, ale to není náš případ. Althea je vyhlášená hlavně obchodem a ve srovnání s říšemi, které už stačil uchvátit, mu nemáme co nabídnout.

Nechápu, co od nás chce. Co požaduje ode mě. Podle historických záznamů se nikdy neoženil, neexistují ani zmínky o jeho případných milenkách či konkubínách. Bývá spojován pouze s Elaine, jež se po jeho boku objevila asi před deseti lety. I ona působí tajemně. Proč by se měl teď chtít ženit? A proč by si měl vzít zrovna princeznu z Althey?

Rozechvěle sahám po další knize věnované tomuto netvorovi. Nebude mě to stát život? Vezmu-li si ho, přežiju vůbec svatební noc? I kdybych s ním zkoušela bojovat, pochybuji, že bych mu dokázala ublížit. Otec mě nepomstí a já sama se nedokážu ubránit. Nebudu proti němu mít sebemenší šanci.

Oči se mi rozšíří, když se při listování stránkami dočítám o jeho alchymických schopnostech. Strach střídá zvědavost. Císař stínů je jedním z posledních alchymistů na světě. Kniha uvádí, že svoje umění dokáže provádět bez kreslení transmutačních kruhů. Ty lze nakreslit na jakýkoli povrch. Obsahují pentagram, rovnice, prastarý text a pomáhají alchymistovi nasměrovat energii potřebným směrem. Pokud je nepotřebuje, jde o něco nevídaného a jeho alchymie musí na okolí působit jako magie. V obou případech jde o pozapomenuté vědy, ovšem svou povahou odlišné. Zatímco čarodějky pracují s energií v atmosféře, alchymie se opírá o zákony rovnocenné výměny stanovující, že nic nemůže vzniknout z ničeho. Zlato se například vyrábí proměnou jiných kovů, ne z pouhé energie.

Zákony rovnocenné výměny se liší od přirozené rovnováhy, jíž se řídí čarodějové a kterou například nelze použít ke zlovolným účelům bez značné osobní oběti. Magie pracuje s kouzly, lektvary, nadáním kouzelníka usměrňovat onu životadárnou sílu, již magie využívá. Naproti tomu alchymie je omezena jen prostředím alchymisty. K vytvoření kopí potřebuje alchymista kov, čaroděj jen pouhou energii. Síla kopí vyrobeného čarodějem se také odvíjí od toho, jak mocný je, a nakonec se rozplyne zpět do atmosféry, často v tu nejméně vhodnou chvíli. Kopí vyrobené alchymistou se samozřejmě nerozplyne. Kousnu se do rtu a čtu dál o schopnostech císaře stínů přetvářet sluneční paprsky tak, aby roztínaly lidi vejpůl, o jeho moci nad stíny, které ho obklopují, i o jeho výjimečné schopnosti využít alchymii k teleportaci a přemisťovat předměty dle libosti z místa na místo.

Zdá se, že přišel na způsob, jak proměnit ve zbraň ty nejobyčejnější věci kolem nás, včetně krve, jež nám proudí v žilách, a vzduchu, jejž dýcháme. Využil přitom cesty, které by pro běžného uživatele magie byly zcela nemožné.

Kdyby se mu zachtělo, dokázal by mě pouhým mrknutím oka udusit nebo zcela znehybnit. Jen by vytlačil vzduch z mých plic, nebo zpevnil ten, co mě obklopuje. Než bych se nadála, byla bych mrtvá.

„Arabello?“

Ohlédnu se a ve dveřích knihovny spatřím Nathaniela. Tváří se záhadně.

„Co se děje?“ ptám se rozrušeně.

Přejde ke mně a vedle křesla položí vak. „Pojďme,“ řekne jemně a pomáhá mi vstát. „Nemůžu tě to nechat udělat. Nemůžu tě nechat vzít si jiného – a navíc jeho.“

V šoku na něj zůstanu zírat. Ani mě nenapadlo utíkat. Alespoň jednou bych se chtěla rozhodnout sama.

„A kam chceš jít?“ ptám se, s doutnající jiskřičkou naděje hluboko v hrudi. „Otec by nás našel, ať bychom se vydali kamkoli. A pak by nás nechal popravit.“

Prohrábne si rukou vlasy, stejně neklidný jako já sama. „Tak jako tak je s tebou konec, Arabello. Císař stínů… Myslíš, že tě nechá naživu? A pokud ano, na jak dlouho? Co to bude za život, s takovým manželem?“

Pokouší se o mě zimnice. „Nemůžu utéct,“ šeptám. „Vzal by si mou sestru. Jedna věc je žít ve vyhnanství, druhá přežívat tam se Sereninou krví na rukou.“

Nathaniel vrtí hlavou. „On si neřekl o nějakou dceru tvého otce. Chce výslovně tebe.“

„Mě?“ To nemůže být pravda. Nikdy jsme se nesetkali. To bych si přece pamatovala.

„Ano. Tebe.“

Nathaniel na mě hledí a docházejí mu slova. „Myslíš tedy, že by si nevybral Serenu, kdybych utekla?“

Znovu vrtí hlavou. „Tím jsem si jist. Můj otec byl u toho, když ten výnos vydali. Vzít si ho máš ty, nikdo jiný.“

Položím si ruku na hruď, abych cítila, jak mi buší srdce, a snažím se uchovat si ten záblesk naděje, jejž mi Nathaniel nabízí.

Přistoupí ke mně blíž, položí mi ruku na rameno a podívá se mi do očí: „Nemusím ti říkat, co k tobě cítím, Arabello. Neumím si představit budoucnost bez tebe. Pokud to znamená život ve vyhnanství, jsem připraven.“

Srdce mi bije jako o závod, když vidím, s jakou upřímností na mě hledí. S chvěním se nadechnu a dovolím si na mžik zabloudit myšlenkami do budoucnosti, kde spolu žijeme v malém domku v zapadlé vísce, daleko od všech. Jen my dva, bez panovnických povinností a pověstí o tom, že jsem prokletá. Dokonce bychom mohli žít někde, kde magie není zakázaná.

„Opravdu?“ ujišťuji se. „Já nemám odchodem co ztratit. Ale co ty? Máš se stát otcovým rádcem, jedním z nejvýše postavených důstojníků v zemi. Útěkem bys přišel o všechno.“

Zakroutí hlavou a vezme mou tvář do dlaní: „Nepřišel. Naopak bych získal všechno, oč jsem kdy stál. Nepochybuj o mých úmyslech, Arabello.“

Vypadá tak přesvědčivě, že i mně najednou moje obavy připadají pošetilé. Je jedním z nejchytřejších lidí, co znám. Navrhuje-li řešení, bude to jediná schůdná možnost.

„Dobrá,“ vydechnu a snažím se o tom dál nepřemýšlet. „Pusťme se do toho.“ Tohle je nejspíš naše jediná šance na společnou budoucnost. Představovala jsem si ji jinak, ale tu šanci jen tak nezahodím. Usměje se na mě a skloní se k vaku u mých nohou.

„Už jsem ti sbalil pár věcí. Nemůžeš se vrátit do svých komnat, aby tě neviděli odcházet. Nesmíš se ani rozloučit s rodinou. Až si uvědomí, že jsme zmizeli, měli bychom už být za hranicemi. Musíme hned vyrazit.“

Snaží se mi naznačit, že na loučení se Serenou není prostor. Už ji nikdy neuvidím a její poslední vzpomínkou na mě bude to zoufalství, co se mi zračilo v očích, když jsem se dozvěděla, že se mám vdávat. „Ona mi to odpustí, že ano?“

Nathaniel proplete své prsty s mými a pevně mi stiskne ruku. „Přeje si, abys žila, Arabello. Abys byla šťastná.“

Váhavě přikývnu a stisk opětuji. Poprvé od chvíle, kdy mi otec oznámil, že se mám vdávat, střídá všeobjímající zoufalství nesmělá naděje. V hlavě mám zmatek, když mě Nathaniel chodbami, o jejichž existenci jsem neměla tušení, během pár minut s jistotou dovede k podzemním tunelům. Zjevně vše od začátku plánoval, přesto se nemůžu zbavit nejistoty.

„Tyhle cesty zná v království jen málokdo,“ zašeptá, když vstupujeme do vlhkého kamenného prostoru. Je tu zima, šero a já si najednou říkám, co tu vlastně dělám. Lze vůbec císaři stínů uniknout?

„Zabije nás, když nás chytnou,“ šeptám nejistě, aniž bych věděla, koho přesně mám na mysli. Jsme ztraceni, ať už se nás pokusí zastavit císař, nebo můj otec.

Nathaniel šátrá ve tmě a prostorem se náhle rozlije světlo lampy, kterou drží v ruce. „Nenecháme se chytit,“ slibuje. Vypadá tak přesvědčivě, že mu chci věřit, ale hluboko uvnitř mě svírá nepříjemný pocit, který nedokážu ignorovat. Moje intuice mě ještě nikdy nezklamala. Nedokážeme to.

Rozhodnu se ale mlčet a ignorovat vnitřní hlas, jenž mě ponouká zastavit a vrátit se. Vím, že tam na mě nic nečeká. Můžu si vybrat mezi nejistotou, nebo jistou smrtí.

Ruku v ruce s Nathanielem kráčíme vpřed, jeho dotek mě uklidňuje. Vždycky si udržoval zdvořilý odstup. Dnes večer je to ale jinak. Zrovna když přesvědčím sama sebe, že všechno bude v pořádku, uslyším jemný ženský hlas.

„Arabello z Althey,“ osloví mě, „musíte se vrátit. Vašeho otce už zpravili o tom, co jste provedla.“

Otočím se za ním, ale spatřím jen prázdnotu. Pohlédnu na Nathaniela. Zdá se být stejně vyděšený jako já. Než stihne jeden z nás něco říct, uslyšíme zvuk kroků. Rozléhá se chodbou a rychle se přibližuje.

Srdce se mi na chvíli zastaví, když k nám spatřím běžet vojáky se znakem naší říše na klopách. Vede je Nathanielův otec a pozornost nevěnuje ani omylem mně, ale svému synovi.

„Nathanieli Orathisi, jsi zatčen za zradu.“

KAPITOLA

PÁTÁ

Arabella

Jímá mě čistá hrůza, když mě přivádějí ke kamenné věži, kam mě otec nechával zavřít pokaždé, kdykoli jsem naše království přivedla do neštěstí. Mám na ten prostor jen odporné vzpomínky, ačkoli tuším, že se ani nedají srovnat s tím, co mě čeká.

Hlava mi třeští, srdce prudce buší. Zatmí se mi před očima. Dvojice mužů mě táhne po schodech nahoru a marně se mě snaží udržet na nohou. Pochodeň osvětlující točité schodiště plane najednou jasněji, nepochybně kvůli mému prokletí.

Vojáci svírají moje paže čím dál neurvaleji. Pustí mě, aby mohli otevřít těžké kovové dveře, ani jeden z nich se mi nedívá do očí. Jedna moje část je chce prosit o záchranu. Po letech ale vím, že by to bylo marné. Od proseb jsem už dávno upustila.

V místnosti nepřekvapivě stojí můj otec s bičem v ruce. Po kůži se mi řine studený pot a žluč mi stoupá do krku. Ačkoli jsou v naší zemi magické předměty zakázány, otcova armáda disponuje celou řadou mučicích nástrojů, o jejichž magické moci nepochybuji. Třeba ten kouzelný tlustý kožený bič, s nímž se teď na mě otec chystá, při bití neporuší kůži, nezanechá žádné jizvy, žádné viditelné znamení. Jen bolest. Ze všech trestů jej nenávidím asi nejvíc a myslím, že on to ví.

„Čekala jsi, že zvládneš utéct před císařem stínů?“ pohlédne na mě vztekle, znechuceně. „Kdo sis myslela, že za tvou zradu zaplatí?“

Naprázdno polknu. Sleduji, jak ze země zvedá kovová pouta sálající černou magií.

Chvíli se snažím bránit a přeji si, abych opravdu zdědila něco z matčiných čarovných schopností, které mi celý život předhazoval. Pak bych se mu možná dokázala vzepřít. Dokázala bych nás s Nathanielem dovést v pořádku do bezpečí.

Otec mi pouty svazuje ruce. Okamžitě naprosto znehybním, mé tělo nepřirozeně ztuhne. Nepochybuji, že by mě je nutil nosit každý den, kdyby nešlo o předmět, který by ani neměl vlastnit.

S úsměvem do mě strčí a já se neohrabaně zhroutím na studenou kovovou stoličku. Už jsem to zažila tolikrát, ale nikdy to není snazší. Než si pořídil pouta, zkoušela jsem se bránit. Časem jsem zjistila, že čím víc mu odporuji, tím jsou tresty horší.

Snažím se ze všech sil připravit na bolest, jež má neodvratně přijít. Otec se obvykle nemůže výprasku dočkat. Jako by doufal, že se mu jednoho dne podaří ze mě tu kletbu vypráskat. Jenže tentokrát je něco jinak. Jen stojí a propaluje mě pohledem: „Odpověz.“

Chvíli mi trvá, než si vzpomenu, na co se vlastně ptal. Strach mě zcela ochromuje, svírá mi žaludek. „Nemyslela jsem, otče. Vyděsilo mě, že si musím vzít netvora, zemřít jeho rukou… Prostě jsem chtěla přežít.“

Zachechtá se. Ten zvuk kontrastuje se svistem biče. Udeří mě takovou silou, že mám co dělat, abych nespadla ze židle. Jako by mi hořela kůže. Cítím každičké nervové zakončení a zatínám zuby, abych nezačala křičet. Na tom vlastně nesejde, ale je to poslední zbytek sebekontroly, co mi zbývá.

„V sázce je celá naše říše. Měla jsi být výměnou za shovívavost k celému království.“

Další rána dopadne a tentokrát se už neovládnu. Vykřiknu bolestí. To ho rozzuří ještě víc. Nesnáší slabost. „Promiň,“ omlouvám se. „Otče, prosím!“ Ta slova ze mě vyletí bez přemýšlení. Jako bych po všech těch letech nevěděla, že tenhle muž opravdu nemá slitování.

„Dotkl se tě ten mladý Orathis?“ vyštěkne a znovu napřáhne bič.

„N-ne! Přísahám, otče. Nemá s tím nic společného. To všechno já,“ zkouším vysvětlit a modlím se, aby se nad Nathanielem smiloval.

Další rána. Tentokrát je tak prudká, že do plic mimoděk natáhnu vzduch, až mě to skoro zadusí. Předtím mě zevnitř spaloval oheň, teď jako bych se dusila pouhým dýcháním. Magická síla otcova biče mi připomíná, co jsem četla o císaři stínů. Neubráním se a vyprsknu smíchy, protože ta ironie je zjevná. Odcházím z domu jednoho tyrana ke druhému. Se štěstím nezemřu dnes v noci v této věži, ale až zítra rukou manžela. Pak možná konečně najdu klid.

„Zítra se provdáš za císaře stínů. A uděláš to s úsměvem na tváři. Zaváháš-li, byť jen na vteřinu, nechám toho chlapce pověsit.“

Přikývnu. Po tvářích mi stékají slzy. Bič pálí, ale fyzická bolest jde unést. Rozpláče mě až zlomené srdce.

Cítím se hloupě. Jak jsem si jen mohla myslet, že se mi odsud podaří utéct? A dokonce že by to otec mohl pochopit, utěšit mě…

„Jsi stejná jako tvoje matka,“ vzteká se místo toho on. „Ona by nás poslala do pekla, protože by nadšeně vítala ty, co přinášejí zkázu. A ty jsi stejně sebestředná. Před blahem říše bys upřednostnila svoje sobecké tužby.“

Jedna moje část má chuť se s ním hádat. Žádné území, které si císař stínů podmanil, netrpělo, pokud nekladlo odpor. Žádnou zemi, kde zřídil bezpečné útočiště, nepostihla kletba. Otec se nesnaží chránit svou říši, ale titul. Ví, že pokud by nesplnil jeho požadavky, sesadí ho.

„Znamenala jsem pro tebe někdy něco, otče? Vím, že jsi mě nemiloval. Ale záleželo ti na mně vůbec někdy?“ pohlédnu na něj, oči plné slz. Na chvíli se zarazí, jako by ho to překvapilo. Vždycky jsem snášela tresty, jež mi ukládal jen za to, jaká jsem už od narození. Nikdy jsem se neodvažovala prosit o jeho lásku. Ale teď? Už nemám co ztratit. Už mi nemá jak víc ublížit.

„Jsi moje dcera,“ vyhne se otázce. Samo o sobě by to mělo stačit.

„Kdyby šlo o Serenu, souhlasil bys?“

Vztekle vyvalí oči a znovu napřáhne bič. Jasná odpověď na mou otázku.

„Ať tě ani ve snu nenapadne žádat sestru, aby tě nahradila!“

Zavrtím hlavou, abych popřela to obvinění, ale dávno by mi to mělo být jasné. S otcem se nedá rozumně mluvit. Když jde o mě, slyší jen to, co chce. Nic neudělám správně. Kromě tohoto manželství. Až se zítra ocitnu před oltářem, bude to nejspíš jediná věc, kterou se mu kdy zavděčím.

Zatmí se mi před očima. Další ranou mě srazí ze židle. Zavírám oči. Vše zahaluje temnota, zatímco moje zlomené srdce krvácí na studené kamenné podlaze.

KAPITOLA

ŠESTÁ

Arabella

„Nathaniel,“ zamumlám chraptivě. Mary ztuhne.

„Nevím, Výsosti,“ zašeptá. „Slyšela jsem, že je v žaláři, ale jistě to nevím.“

Table of Contents

KAPITOLA PRVNÍ

Felix

KAPITOLA DRUHÁ

Arabella

KAPITOLA ČTVRTÁ

Arabella

KAPITOLA PÁTÁ

Arabella

KAPITOLA ŠESTÁ

Arabella

KAPITOLA SEDMÁ

KAPITOLA OSMÁ

KAPITOLA DEVÁTÁ

KAPITOLA DESÁTÁ

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

KAPITOLA DVANÁCTÁ

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

KAPITOLA PATNÁCTÁ

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ PRVNÍ

KAPITOLA TŘICÁTÁ DRUHÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ TŘETÍ

KAPITOLA TŘICÁTÁ ČTVRTÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ PÁTÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ ŠESTÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ SEDMÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ OSMÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ DEVÁTÁ

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ PRVNÍ

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ DRUHÁ

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ TŘETÍ

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ ČTVRTÁ

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ PÁTÁ

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ ŠESTÁ

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ SEDMÁ

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ OSMÁ

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ DEVÁTÁ

KAPITOLA PADESÁTÁ

KAPITOLA PADESÁTA PRVNÍ

KAPITOLA PADESÁTA DRUHÁ

KAPITOLA PADESÁTA TŘETÍ

KAPITOLA PADESÁTA ČTVRTÁ

KAPITOLA PADESÁTÁ PÁTÁ

KAPITOLA PADESÁTÁ ŠESTÁ

KAPITOLA PADESÁTÁ SEDMÁ

KAPITOLA PADESÁTÁ OSMÁ

KAPITOLA PADESÁTÁ DEVÁTÁ

KAPITOLA ŠEDESÁTÁ

Epilog