Štěně, které se ztratilo
o Vánocích

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Rose Waterbrooková

Štěně, které se ztratilo o Vánocích – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2026

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © 2021 by Rose Waterbrook

Translation © Sarah Dobiášová, 2026

E-book konverze © Grafické a DTP studio Albatros Media, 2026

ISBN tištěné verze 978-80-00-08422-0

ISBN e-knihy 978-80-00-08521-0 (1. zveřejnění, 2026) (ePDF)

ISBN e-knihy 978-80-00-08570-8 (1. zveřejnění, 2026) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-00-08571-5 (1. zveřejnění, 2026) (mobi)

1. kapitola

Podivné zvuky

„Pospěš si, Amálko, ať nepřijdeš poslední den do školy pozdě!“ zavolala maminka do prvního patra. Amálie si honem oblékla svetřík a popadla aktovku pohozenou na podlaze pokoje. Snažila se chodit včas, ale každý den to dopadlo stejně. Než se nadála, ráno uteklo jako voda.

„Už běžím, mami!“ odpověděla a do přední kapsy aktovky ještě rychle strčila čtenářský deník. Pak se s dupáním rozběhla dolů po schodech, poslední dva vynechala a s žuchnutím dopadla před maminku, která na ni čekala u paty schodiště. Maminka se vesele usmála a podala Amálii kabát. Byl poslední den školy před vánočními prázdninami a venku už panovalo velmi chladné počasí.

Amálie se oblékla a vyšla s maminkou před dům. Do školy, kam ji maminka každý den doprovázela, to bylo skoro půldruhého kilometru. Amálii to ale nevadilo. Ráda trávila čas venku na čerstvém vzduchu a cestou ji vždycky potkalo něco zajímavého.

„Vidíš tu rosu v trávě?“ zeptala se. „Jako by tu někdo rozsypal diamanty!“ Ranní slunce se odráželo v kapkách rosy a ty se třpytily.

„To je nádhera! A cítíš ten vzduch? Myslím, že v noci bude mrznout. Možná se tyhle diamanty promění v perly,“ odpověděla maminka s úsměvem.

Amálie navštěvovala jedinou školu v Little Ridlingtonu, malém městečku v samém srdci anglického venkova. Chodila tam ráda, ale teď se už nemohla dočkat vánočních prázdnin. Její maminka pracovala jako účetní v malé firmě na náměstí, jen kousek od školy. Amálie věděla, že se maminka do práce netěší. S čísly to uměla a lidé ji měli rádi, ale její šéf, pan Gunder, často křičel, jako by byl pořád s něčím nespokojený. Maminka říkala, že má špatnou náladu prakticky ne-ustále, a tak se snažila jeho výbuchy vzteku nebrat osobně.

V živém plotu nedaleko jejich domu se nacházela rozbitá branka, která vedla na zorané pole. Když ji Amálie s maminkou toho dne míjely, dívence se zdálo, že na druhé straně plotu slyší nějaké šramocení, a dokonce i slabé zakňourání.

„Co to bylo, mami?“ zarazila se. Obě se zastavily a chvíli napjatě naslouchaly, ale zvuk se už neopakoval. „Půjdeme se tam podívat?“ zeptala se Amálie.

I maminka vypadala znepokojeně. „Ano, pojďme. Znělo to jako zraněné zvíře.“

Přelezly branku a začaly prohledávat prostor za ní. V blátě objevily zvířecí stopy a Amálie je začala sledovat. Zdálo se, že vedou do hustého hloží. Sklonila se a snažila se skrz husté větve nahlédnout dovnitř keře. Bylo tam šero a zem pokrývala vrstva podzimního listí. Žádné zvíře se tu ale neukrývalo.

Amálie se narovnala a rozhlédla se kolem. S maminkou stály na holém, zoraném poli, lemovaném křovím. V brázdách se leskly kaluže, které po sobě zanechaly deště z posledních dnů. Na konci pole zahlédla část odvodňovacího potrubí. Na sousedním pozemku se pásly ovce a o kus dál stál obrovský dům s pečlivě zastřiženým živým plotem. Překvapilo ji, že si ho nikdy předtím nevšimla.

„Co je to za dům?“ zeptala se maminky a ukázala tím směrem.

„To je panské sídlo. Za starých časů tu žila místní šlechta, které patřily všechny statky a pole v okolí. Pořádaly se tam velkolepé bály a hostiny, ve stájích plných koní pracovala spousta lidí. Dnes tam bydlí jen lady Highpoleová. Samozřejmě ne sama. Je tam s ní sluha, kuchařka a zahradník. Dělám jí v práci účetnictví. Je moc milá… Takže nikoho, kdo by vydával ten zvuk, jsme nenašly?“

„Ne,“ odpověděla Amálie, zatímco šťourala klacíkem v křoví.

„Třeba to byla liška nebo pták, který se v houští schovával,“ podotkla maminka.

Amálie byla jiného názoru. „Pojďme se ještě jednou podívat.“

„Je mi líto, miláčku, ale už teď jdeme pozdě. Jestli chceme dorazit do školy včas, musíme si pospíšit! Porozhlédneme se tu ještě odpoledne, až půjdeme ze školy domů. Pamatuj si, že to bylo hned vedle rozbité branky.“

Amálie přikývla a klusala za maminkou, která si to svižně namířila do centra městečka.

2. kapitola

Zajímavý nález

„Ty ještě nejsi hotová?“ podivila se Lily, Amáliina nejlepší kamarádka, když se sklonila nad jejím sešitem.

„Hmmm?“ vzhlédla Amálie. Místo počítání si zamyšleně kreslila na okraj stránky pejsky. Jeden z nich dokonce olizoval příklad na dělení, který se právě snažila spočítat.

„Ještě jsi ani nezačala s druhým příkladem. Co je s tebou? Podívej, já už jsem hotová.“ Lily ukázala na tabuli: „Do konce hodiny musíme spočítat všechny tyhle příklady.“

„Já vím, ale…“ Amálie si prohlédla své kresbičky. Strašně si přála psa. Před pár týdny oslavila desáté narozeniny a tajně doufala, že dostane štěňátko. Maminka ale řekla, že to není možné, protože by se o něj přes den doma neměl kdo starat. A tak se Amálie musela spokojit se svým oblíbeným psím plyšákem.

„Počkej chvilku!“ řekla a pustila se do počítání. Stejně jako mamince jí matematika šla skvěle. Početní příklady považovala za malé hádanky, a tak byla s příklady na tabuli brzy hotová.

„Už víš, co budeš dělat o Vánocích?“ zeptala se své kamarádky, když vyučování skončilo. Šly právě kolem školního hřiště. Venku byla pořádná zima, a tak si dýchaly na zkřehlé ruce, aby se zahřály.

„Ano, pojedeme navštívit babičku a dědečka. Je to docela daleko a já budu muset spát v jednom pokoji s bráchou!“ odpověděla Lily a ohrnula ret, jako kdyby právě snědla něco odporného. „A co budeš dělat ty?“

„My žádné plány nemáme, ale maminka má celé prázdniny volno, takže nemusím být u tety. Moc se těším, že po tom, co se stalo v létě, budeme mít konečně čas jen pro sebe.“ Maminka si tehdy vzala tři týdny dovolené a s Amálií se nemohly dočkat, co spolu zažijí. Jenže pan Gunder jí na poslední chvíli dovolenou zrušil, a Amálie tak nakonec strávila celé prázdniny u tety.

„Až se vrátíš, musíš mě navštívit. Rodiče ti to určitě dovolí,“ řekla.

„Mami, našla jsem štěňátko!“ vykřikla.

„Našla jsi něco?“