Kuchyň

Tři japonské novely

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Banana Jošimoto

Kuchyň – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2026

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

KITCHEN by Banana Yoshimoto

Copyright © 1988 by Banana Yoshimoto

All rights reserved.

Japanese original edition published
by Shinchosha Publishing, Co., Ltd., Japan

Czech language translation rights arranged with Banana Yoshimoto through ZIPANGO, S.L.

Translation © Alice Kraemerová, 2026
E-book konverze © Grafické a DTP studio Albatros Media, 2026

ISBN tištěné verze 978-80-267-3497-0

ISBN e-knihy 978-80-267-3498-7 (1. zveřejnění, 2026) (ePDF)

ISBN e-knihy 978-80-267-3503-8 (1. zveřejnění, 2026) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-267-3504-5 (1. zveřejnění, 2026) (mobi)

Kuchyň

Myslím, že mám na tomhle světě nejraději kuchyně. Kdekoliv, jakékoliv, je-li to kuchyň a dá-li se v ní vařit, jsem spokojená. Pokud je k tomu ještě funkční a často používaná, tím lépe. Visí v ní pár suchých utěrek a dlaždičky se bíle lesknou.

Nemůžu si pomoct, miluju i ty hrozně špinavé kuchyně. Jsou velké, po podlaze se tam válejí odkrojky zeleniny, až je z nich spodek pantoflí celý černý. Tyčí se v nich ohromná lednice naplněná řadami potravin, s nimiž by se dala snadno přežít dlouhá zima, a o její kovové dveře se můžu klidně opřít. A zvednu-li oči od mastnotou postříkaného sporáku a od nože, kterého už se chytá rez, vidím za oknem smutně zářit hvězdy.

Zbývám tu jen já a kuchyň. Znamená to jen o trochu víc, než kdybych si myslela, že jsem tu zbyla já sama.

Když jsem naprosto vyčerpaná, často se mi zdává, že až jednou přijde smrt, chtěla bych naposled vydechnout v kuchyni. I kdyby byla zima a byla jsem sama, i kdyby bylo teplo a někdo byl se mnou, v kuchyni budu smrti čelit lehce a beze strachu.

Než mě k sobě vzali Tanabeovi, spala jsem každou noc v kuchyni. Jinde jsem nemohla spát. Stěhovala jsem se pořád blíž a blíž tím směrem, kde mi bylo dobře, až jsem jednoho rána na úsvitu zjistila, že nejlépe se mi spí těsně vedle lednice.

Mně, Mikage Sakuraiové, zemřeli oba rodiče velmi mladí. Vychovali mě dědeček s babičkou. Když jsem začala chodit na nižší střední školu, umřel dědeček. A tak jsme zůstaly samy dvě, já a babička.

Nedávno mi umřela i babička. Zaskočilo mě to. Náhle jsem si uvědomila, že jsem také měla rodinu, ale že jsem v průběhu času zůstala samojediná, a v tu chvíli se mi všechno, co jsem měla před očima, zdálo falešné. Hlavně mě udivilo, že v bytě, kde jsem se narodila a vyrůstala, stále klidně plyne čas. Úplná science fiction. Temnota vesmíru.

Tři dny po pohřbu jsem byla pořád ještě jakoby omráčená. Můj hluboký smutek se už ani nedral ven slzami, celá omámená lenivou ospalostí jsem si přitáhla přikrývky do naleštěné kuchyně. Tam jsem se do nich zabalila jako starořecký Linos a spala jsem. Dlouhá noc tam lehce plynula a přicházelo ráno.

Chtěla jsem spát jen tak pod hvězdami. A budit se ranním svítáním. Všechno ostatní kráčelo lhostejně mimo mě.

Nicméně! Takhle nemohu existovat. Skutečnost je báječná.

Babička mi sice zanechala dostatek úspor, ale pro jednoho člověka byly tyto místnosti příliš velké a příliš drahé, budu si muset hledat jiné bydlení. Nebylo zbytí, koupila jsem si inzertní noviny, obracela listy a hlava mi těžkla z tolika stránek naplněných nabídkami skoro stejných bytů. Stěhování dá práci. Žádá si spousty energie.

A já jsem zesláblá, dnem i nocí polehávám v kuchyni, až z toho mám bolavé všechny klouby a prázdnou hlavu, protože je mi všechno jedno. A přitom bych si měla jít prohlédnout nějaké byty! A přestěhovat věci! A dát zapojit telefon! Když jsem na tohle a ještě na spoustu dalších věcí pomyslela, propadla jsem zoufalství, ulehla a usnula. Pamatuji si proto úplně jasně to odpoledne, kdy jako deus ex machina přišel zázrak.

Bim, bam zazněla melodie zvonku u dveří.

Stalo se to za jarního, trochu podmračeného odpoledne. Svazovala jsem zrovna provázkem staré časopisy, jedním okem jsem pokukovala po inzerátech bytů a přemýšlela, jak se přestěhuju. Lekla jsem se a napůl ještě v pyžamu jsem se rozběhla ke dveřím. Aniž jsem o čemkoliv uvažovala, odemkla jsem. (Ještě že to nebyl zloděj.) Stál tam Júiči Tanabe.

„Ahoj, dík za pomoc!“ zmohla jsem se na pozdrav. Při pohřbu mi opravdu hodně pomohl. Hodný kluk o rok mladší než já. Říkal, myslím, že chodí na stejnou univerzitu. Já tam ale teď nechodím.

„Není zač. Už ses rozhodla, kde budeš bydlet?“ zeptal se.

„Ne, ani zdaleka,“ usmála jsem se.

„Myslel jsem si to.“

„Nepůjdeš dál? Dáme si trochu čaje!“

„Ne, díky, spěchám, stavil jsem se jen cestou,“ usmál se na oplátku. „Chtěl jsem ti jenom něco vyřídit. Radil jsem se s mámou a… nechtěla bys jít na čas k nám?“

„Cože?“

„No, v každém případě přijď k nám dnes večer v sedm. Tady máš nakreslenou cestu.“

„Aha, ano,“ zmateně jsem si od něj vzala kousek papíru.

„Tak jo, přijď. Já i máma se těšíme, že přijdeš, Mikage.“ Usmál se. Zahleděla jsem se mu do zorniček, jak tam tak stál ve vchodě celý rozzářený úsměvem, a nemohla jsem odtrhnout oči. Zdálo se mi, že mě někdo volá jménem.

„... aaano, děkuji, přijdu.“

Řeknu to hloupě, ale jako by mne zasáhlo kouzlo. Choval se ale úplně „v pohodě“, a tak jsem cítila, že mu mohu věřit. Ve tmě, jakou před očima mívají duchem posedlí, jsem viděla cestu a jeho na jejím konci. Zářil bílým světlem. Proto jsem mu odpověděla, že přijdu. On se rozloučil úsměvem a se slovy „tak zatím“ odešel.

Do babiččina pohřbu jsem ho téměř neznala. Teprve v ten den se Júiči Tanabe zjevil tak náhle, až jsem zauvažovala, zdali nebyl babiččin milenec. Při zapalování vonné tyčinky přivíral od pláče opuchlé oči a ruce se mu třásly. Kdykoliv pohlédl na oltářík s babiččinou fotografií, kutálely se mu po tvářích slzy. Pozorovala jsem ho a bezděky začala přemýšlet o tom, že jsem asi svou vlastní babičku nemilovala tolik jako tenhle hoch. Tak smutně vypadal. Pak si utíral slzy kapesníkem a řekl mi:

„Nech mě, ať ti s něčím pomůžu.“ Skutečně mi pak s mnoha věcmi pomohl.

Júiči Tanabe.

Trvalo mi dost dlouho, než jsem si vybavila jeho jméno, které jsem slýchala od babičky. Pomáhal v květinářství, kam babička často chodila. Pamatuju si, jak kolikrát říkala: to je hodný hoch… dneska zase ten kluk Tanabeovic… Babička měla ráda řezané květiny. V kuchyni dlouho nevydržely, proto alespoň dvakrát do týdne chodila do květinářství. Když na to tak vzpomínám, mám dojem, že jednou dokonce přišel až k nám domů. Šel za babičkou a v náručí nesl veliký květináč.

Byl to hezký kluk s dlouhýma rukama a nohama. Nevěděla jsem nic o jeho rodině, jenom jsem si všimla, že opravdu pilně pomáhá s prací v květinářství. Ani pak, když už jsem toho o něm věděla trochu víc, jsem se nezbavila přesvědčení, že vypadá tak trochu odtažitě. Ať se usmíval, nebo něco říkal laskavým tónem, působil velmi osamělým dojmem. Ale opravdu jsem ho téměř neznala. Byl pro mě cizí člověk.

Večer pršelo. Třímala jsem v ruce mapku a kráčela zamlženým jarním večerem, který balil ulice do teplého deště. Činžák, kde Tanabeovi bydleli, stál od našeho domu přímo na protější straně centrálního parku. Kráčela jsem přes park a zahlcovala mne vůně vlhké zeleně, na mokré cestě se mihotaly všechny barvy duhy.

Abych byla upřímná, šla jsem tam skutečně jen proto, že mne pozvali. Vůbec o ničem jsem nepřemýšlela. Teprve když jsem stanula před vysokým činžákem, napadlo mě, že z jejich bytu vysoko v desátém patře budou určitě vidět hvězdy na noční obloze. Vystoupila jsem z výtahu, prošla chodbou, kde se hlasitě nesl ozvěnou zvuk mých kroků, a zazvonila jsem. Júiči hned otevřel dveře.

„Pěkně vítám!“

Poděkovala jsem a vstoupila do skutečně zvláštního pokoje. Nejdřív upoutala mé oči obrovská pohovka, která jako ohromný balvan stála přede dveřmi do kuchyně. Trůnila tam na pozadí kuchyňských polic s vyrovnanými řadami nádobí, nezbývalo místo ani na stůl, ani na koberec. Potažená béžovou látkou vypadala jako právě vystřižená z reklamního šotu. Vešla by se na ni celá rodina sledující televizi. I pes plemena tak obřího, že se v Japonsku nedá chovat, by se na ni celý vešel. Tak úžasná to byla pohovka.

Před velkým oknem, za kterým se rýsovala veranda, stála v řadě spousta květináčů a truhlíků, z nichž se valila džungle rostlin. I jinde po bytě se všude možně nalézaly květiny. Kam jsem pohlédla, tam stály vázy a vázičky s množstvím jarních květů.

„Máma se za chvíli uvolní z práce a přijde. Jestli chceš, rozhlídni se zatím po bytě. Mám tě tu provést? Podle čeho tipuješ?“ ptal se Júiči a dělal přitom čaj.

„A co?“ nechápala jsem a usedla na měkkou pohovku.

„Byt a jeho majitele. Často se přece říká, podívej se na záchod, a hned poznáš, kdo tu bydlí,“ klidným hlasem vysvětloval a mírně se usmíval.

„Podle kuchyně!“ opáčila jsem hned.

„Tak ta je tady, můžeš se podívat!“ pobídl mě.

Zatímco dělal čaj, kroužila jsem kuchyní. Vnímala jsem příjemné rohože položené na prknech podlahy, kvalitní pantofle, jež měl Júiči obuté, i dobře uspořádané kuchyňské náčiní, minimálně opotřebované. Měli tam pánev od firmy Silverstone i v Německu vyrobenou škrabku na zeleninu. Ta by i z té nejlínější ženské dokázala udělat hospodyňku nadšeně loupající zeleninu. Kuchyni osvětlovala malá zářivka, nádobí čekalo, až na něj přijde řada, a sklenky se leskly. I když tam nevládl úplně perfektní pořádek, všechny věci byly kvalitní. Také jsem objevila nádobí pro speciální příležitosti jako např. porcelánové misky i zapékací mísy, podnosy i korbele s pokličkou na pivo. Dokonce jsem otevřela malou ledničku – Júiči mi to dovolil – a tam bylo všechno srovnáno, žádné odložené zbytky. Pochvalně jsem pokyvovala hlavou a dívala se kolem. Byla to pěkná kuchyň. Na první pohled jsem se do ní zamilovala.

Posadila jsem se na pohovku a dostala horký čaj. Byla jsem úplně poprvé v cizím bytě, seděla jsem naproti téměř neznámému člověku. Zmocnila se mě absolutní osamělost. Viděla jsem své oči ve velkém okenním skle, za kterým se noční deštivé panorama rozplývalo ve tmě. Nemám na světě žádného pokrevního příbuzného, mohu si dělat, co chci, mohu jít, kam chci. To pomyšlení mě zneklidňovalo. Svět je tak velký, tma tak černá a ta rozmanitost i samota bez hranic. Teprve teď jsem to viděla oběma očima a cítila oběma rukama. Až doposud jsem žila s jedním okem zavřeným.

„Proč jsi mě vlastně pozval?“ zeptala jsem se.

„Mysleli jsme, že je ti smutno,“ obrátil se ke mně laskavý pohled. „A potom, tvá babička mě měla opravdu ráda. Podívej, v tomhle bytě je spousta místa. A ty se odtamtud musíš už brzy odstěhovat, ne?“

„Ano, domácí mi dal ještě trochu času.“

„No, a co kdyby ses přestěhovala sem?“ řekl, jako by to byla ta nejpřirozenější věc na světě. Neřekl to ani přespříliš vřele, ani chladně, v té chvíli mě to tak dojalo, až se mi chtělo plakat. Právě tehdy se s cvaknutím otevřely dveře a dovnitř bez dechu vběhla velmi krásná žena. Údivem jsem vykulila oči. Byla o mnoho starší, ale úžasně krásná. Šaty nehodící se k všednímu nošení a silné nalíčení okamžitě napověděly, že pracuje v noci.

„To je Mikage Sakuraiová,“ představil mě Júiči.

Ona, ještě trochu popadající dech, řekla chraptivým hlasem: „Těší mě.“ A zasmála se. „Jsem Júičiho matka a říkají mi Eriko.“

Tohle že je Júičiho matka? Nemohla jsem z ní samým překvapením odtrhnout oči. Jemné vlasy splývající až na ramena, hluboký lesk mandlových očí, hezky vykrojené rty, pěkně tvarovaný nos – to všechno jí dodávalo vitálnost, která vyzařovala z celé její bytosti, zdálo se, že snad ani není člověk. Nikdy jsem nikoho podobného neviděla. Zírala jsem na ni, až to hezké nebylo, přesto jsem se nakonec zmohla na odpověď i úsměv: „I mě těší.“

„Uvidíme se zítra!“ řekla mi laskavě a obrátila se zpátky k Júičimu. „Promiň, Júiči, nemůžu se odtamtud vůbec hnout. Vyběhla jsem jen na chvíli s tím, že jdu na toaletu. Ale zítra budu mít víc volna. Ať tu Mikage přespí!“ chrlila ze sebe rychle a už v rozevlátých červených šatech spěchala ke dveřím.

„Počkej, odvezu tě tam!“ nabídl se Júiči.

„Promiňte, že vám to komplikuju,“ omlouvala jsem se.

„Ale kdepak, vůbec jsem si nemyslela, že dneska bude tak plno. Spíš promiň ty mně. Tak se uvidíme ráno!“ odběhla na vysokých podpatcích a Júiči na mě zavolal „podívej se třeba na televizi, ale prosím tě, počkej“ a vyběhl za ní.

Zůstala jsem sama.

Kdybych se na ni podívala pořádně zblízka, určitě bych našla něco člověčího, třeba vrásky nebo trochu křivé zuby. Ale přesto byla ohromující. Cítila jsem touhu znovu ji vidět. Zůstal ve mně kousek jejího přeludu. Tak tomuhle se asi říká „okouzlení“. Tohle musela pociťovat slepá a neslyšící Helen Kellerová, když se poprvé dotkla vody a pochopila, že je to voda. Vůbec nepřeháním, pro mě to byl stejně ohromující zážitek.

Júiči se vrátil cinkaje v ruce klíčky od auta. „Kdyby se odtamtud mohla třeba jen na deset minut dostat, tak zavolá,“ řekl a zouval se u dveří. Seděla jsem na pohovce a chápavě přitakávala.

„Mikage, nejsi z mé matky tak trochu vedle?“ ptal se.

„Jo, to jsem, ona je tak úžasně krásná,“ přiznala jsem upřímně.

„No, to proto,“ Júiči se smíchem vešel dovnitř a posadil se přímo proti mně na podlahu, „že si nechala udělat plastickou operaci.“

„Aha,“ snažila jsem se vypadat způsobně. „Proto mi přišlo, že si nejste podobní.“

„A kromě toho poznalas to?“ Už se bavil tak, že to nemohl vydržet, a pokračoval: „Eriko je muž!“

Teď toho na mě bylo příliš. Zůstala jsem na něj mlčky civět. Čekala jsem, že řekne: vždyť jsem si dělal legraci. Ty útlé prsty, gesta, držení těla? Vzpomněla jsem si na tu krásnou tvář, polkla jsem a čekala. Ale on se tím nehorázně bavil.

„Ale potom,“ konečně se mi podařilo otevřít pusu, „proč teda pořád říkáš máma, proč mluvíš o matce?“

„A ty bys mohla někoho, kdo takhle vypadá, oslovovat tatínku?“ řekl už klidně. Má pravdu, pomyslela jsem si. Dobře mi odpověděl.

„A jméno Eriko?“

„Falešné, ve skutečnosti se jmenuje Júdži.“

Pořád ještě jsem měla před očima bílou mlhu. Když jsem se vzpamatovala natolik, že jsem byla s to vyposlechnout si celou tu historii, zeptala jsem se: „No a komu ses tedy narodil?“

„Kdysi dávno býval mužem, byl hrozně mladý a oženil se s mou matkou,“ odpověděl mi.

„A jaká byla?“ Pořád jsem si to nemohla srovnat v hlavě.

„Nepamatuji se, umřela, když jsem byl moc malý. Ale mám fotku. Chceš ji vidět?“

„Hm,“ přikývla jsem a on si vsedě přitáhl tašku, vyndal z peněženky starou fotku a podal mi ji. Hleděla z ní na mě ne příliš výrazná tvář. Krátké vlasy a malé oči. Žena neurčitého stáří a působící divným dojmem… Nic jsem neříkala, a tak Júiči poznamenal: „Vypadá divně, co?“ Rozpačitě jsem se zasmála.

„Kdysi si rodina mé matky vzala, nevím přesně proč, Eriko k sobě. Vyrůstali spolu, vychovávali je dohromady. Když byl ještě muž, byl velice hezký, nevím, proč se s ní oženil.“ S tichým smíchem si fotografii prohlížel. „Musel být do mé matky pořádně zamilovaný, když se vykašlal na závazek ke svým adoptivním rodičům a utekl s ní.“

Přikývla jsem.

„Po matčině smrti přestal chodit do práce a přemýšlel, co má dělat. Já byl tehdy maličký. Rozhodl se, že se stane ženou. Prý už stejně nikdy nikoho nebude tak milovat. A také byl prý jako muž velmi plachý. Nerad dělal věci polovičatě, proto si nechal udělat všechny možné plastické operace počínaje obličejem. Za zbytek peněz koupil noční klub a mě vychoval, jak se tomu říká? Jako matka samoživitelka.“ Zasmál se tomu.

„To byl fantastický příběh!“

„Ještě neumřela,“ opravil mě Júiči.

Mohu mu věřit, nebo ještě s něčím přijde? Čím více se o nich dovídám, tím méně tomu rozumím. Ale kuchyni jsem uvěřila. A kromě toho tihle dva mají společného ještě něco dalšího. Jejich usměvavá tvář je plná světla jako tvář Buddhy. Říkala jsem si, že to se mi na nich právě líbí.

„Zítra ráno odcházím brzy. Vezmi si k jídlu, cokoliv tu najdeš.“

Ospalý Júiči mi přinesl plnou náruč přikrývek, ukázal mi, jak se obsluhuje sprcha a kde jsou ručníky. Po vyslechnutí toho neuvěřitelného příběhu jsem nebyla schopna pořádně přemýšlet. Dívali jsme se s Júičim na video a vyprávěli si o květinářství a o babičce. Čas rychle plynul. Teď byla jedna po půlnoci. Ta pohovka byla také příjemná. Měkká, hluboká a prostorná. Jednou do ní usednout a po druhé už z ní nevstat. Před chvílí jsem řekla:

„Tu vybrala tvoje matka, viď? V obchodě do ní sedla a určitě se jí za žádnou cenu nechtěla vzdát.“

„Vystihlas to,“ přisvědčil Júiči. „Žije tím, co si zamane. Jen koukám, kde bere sílu všechno uskutečnit.“

„Tomu věřím,“ souhlasila jsem.

„Teď je pohovka celá tvoje. Je to tvoje postel. Dobře, že jsme pro ni našli nějaké využití.“

„Já,“ začala jsem velmi tiše, „opravdu tu můžu přespat?“

„Jasně!“ řekl pevně.

„Tak díky.“

Vysvětlil mi, jak si mám udělat pohodlí, popřál mi dobrou noc a odešel do svého pokoje.

Já jsem byla také ospalá. Sprchovala jsem se v cizím bytě v horké vodě, kde ze mne po dlouhé době spadla únava. Divila jsem se, co to vlastně provádím. Převlékla jsem se do vypůjčeného pyžama a vyšla do tichého obývacího pokoje. Bosýma nohama jsem tlapkala do kuchyně, abych si ji ještě jednou prohlédla. Fakticky to byla krásná kuchyň.

Vrátila jsem se zpátky k pohovce, na které budu dnes v noci spát, a zhasla. Rostliny tonoucí ve slabém světle na pozadí nádherného panoramatu desátého patra jemně vydechovaly svou vůni. Venku už přestalo pršet, vlhký průzračný vzduch zářivě kreslil noční scenerii. Zabalená do přikrývek jsem se smála pomyšlení, že i dneska budu spát vedle kuchyně. Ale necítila jsem se osamělá. Na tohle jsem možná čekala. Na postel, která mi dá zapomenout na to, co se stalo, i na to, co se teprve stane. Má opuštěnost není tak zlá, protože někdo spí vedle. Je tu kuchyň a jsou tu květiny. Pod stejnou střechou spí lidé, přesto je tu ticho. To je pro mne to nejlepší. Tady je mi nejlépe. Klidně jsem usnula.

Vzbudilo mě šplíchání vody.

Už bylo jasné ráno. Malátně jsem vstala a v kuchyni jsem spatřila záda „paní Eriko“. Na rozdíl od včerejška měla na sobě zcela všední šaty.

„Dobré ráno.“ Po mém pozdravu se ohlédla a nápadná krása jejího obličeje mě okamžitě probudila.

„Dobré ráno,“ popřála mi a vstala. Otevřela ledničku a zatvářila se nespokojeně. Pohlédla na mě a zeptala se:

„Já sice ještě napůl spím, ale ráno mívám hrozný hlad. Jenže doma skoro nic nemáme. Objednám něco zvenku. Na co bys měla chuť?“

Zvedla jsem se a nabídla: „Mám něco připravit?“

„Myslíš to vážně?“ zeptala se a pak s obavami dodala: „Udržíš v ruce nůž? Takhle ospalá?“

„Ale ano, žádný problém.“

„A kdo je Noník?“

„Pejsek, kterého jsme kdysi měli.“

„Nevím.“