Medvědí škola

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Kajetan Kovič

Medvědí škola – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2026

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Kdo je Puntík

Puntík je medvěd.

Nebydlí v lese ani v zoologické zahradě, v cirkuse ani v obchodě. Puntík bydlí v paneláku, ve čtvrtém patře, na poličce pro hračky.

Říkáme mu Puntík, i když není puntíkatý. Prostě se tak jmenuje. Není totiž každý bělohlávek, kdo se Bělohlávek jmenuje, a taky vodu nepije každý, kdo má jméno Pivoda. Právě tak se Puntík jmenuje Puntík.

Puntík chodí do medvědí školy a jeho učitel není medvěd, ale kluk. Já jsem učitelův otec, a tak Puntíka i učitele dobře znám. Občas spolu hrajeme člověče, nezlob se. S Puntíkem si dobře rozumíme, zato s učitelem mám někdy potíže. Puntík neustále rozumně mlčí, učitel mi ale někdy odmlouvá. Nic nepomáhá, když mu řeknu, že já jsem ředitel.

Puntík nemá nikdy dlouhou chvíli. Medvědím kočárem, ve kterém kdysi učitelova starší sestra vozila panenky, odjede každé ráno do medvědí školy. Jedou s ním i ostatní medvědi a dohromady to vydá na celý medvědí autobus.

Dva nebo tři se jmenují Marko. Jeden je Filip a malá medvědí holčička se jmenuje Tinka. Pak tu jsou ještě Josef Jupiter, Benjamín a Brok. To sice není medvěd, nýbrž pes, ale chodí do medvědí školy, protože školu pro psy ještě nemáme. A všichni se jmenují Jakub. I Puntík se tak jmenuje. Když ho učitel ve škole vyvolá, řekne: „Puntíku Jakube, pojď k tabuli!“

S učitelem spíme v jednom pokoji, a tak je Puntík občas i létající medvěd. Když se učitel ráno vzbudí, podívá se, jestli ještě spím, a hodí mi medvěda na hlavu. Puntík přiletí elegantně jako vrtulník, polechtá mě pod nosem a vzbudí mě. Proto mu někdy říkám medvěd-budík.

Večer chodí Puntík spát s učitelem. Vyprávějí si pohádky v medvědím jazyce, kterému já nerozumím. Někdy ke mně učitel pocítí obzvláštní lásku a to mi pak položí Puntíka na polštář, a když jdu v noci spát, Puntík mě pohladí a já zase pohladím jeho a učitele. Protože neumím medvědí jazyk, nevyprávíme si pohádky a rychle usneme.

Ale Puntík je velice vzdělaný. Ze spaní si občas povídá francouzsky. Říká, že byl jednou v Paříži a že tam medvědům říkají Žužu. Docela rád mu věřím, ale shodneme se v tom, že Puntík je hezčí jméno.

Možná že mě Puntík naučí medvědímu jazyku. Ještě jsme o tom nemluvili, protože jsme oba velmi zaneprázdnění. Puntík se musí učit do školy, já zase musím psát knížky.

To je tedy Puntík. Co jsem o něm napsal, dám teď učiteli. Učitel text přeloží do medvědího jazyka a ukáže ho Puntíkovi. Puntík potom poví, jak je s ním spokojený. Když se mu bude líbit, napíšu o něm ještě další příběhy.

Umějí kočky také hvízdat?

V medvědí škole se učili o zvířatech. Hodina byla velmi zajímavá. Učitel ukazoval obrázky a napodoboval zvířecí hlasy.

Když předváděl lva, vlezla Tinka pod lavici. Potom měli opakování. Učitel ukazoval obrázky a medvědi odpovídali.

„Kdo je to?“ ptal se učitel.

„To je pes,“ odpověděl Filip.

„Jak mluví pes?“

„Pes štěká.“

„Dobře. A jak si povídají ptáčci?“

„Ptáčci švitoří, štěbetají a hvízdají,“ odpověděla Tinka.

„Výborně,“ pochválil ji učitel. „Puntíku Jakube, co víš o kočkách?“

„Kočky mňoukají a hvízdají,“ prohlásil Puntík.

„Co to povídáš?“ řekl učitel a upřel na Puntíka přísný pohled.

„Kočky mňoukají a hvízdají,“ opakoval Puntík.

„Legrace je jedna věc a škola druhá,“ řekl přísně učitel. „Tady jsme ve škole. Kočky mňoukají a nic víc.“

„Náš kocour taky hvízdá,“ odporoval Puntík. „Slyšel jsem ho včera odpoledne na balkoně, opravdu hvízdal.“

„Nepovídej,“ řekl učitel trochu posměšným hlasem.

„Ano, právě jsem psal úkol, když jsem uslyšel hvízdání,“ rozpovídal se Puntík.

„Myslel jsem, že je to kanárek. Podíval jsem se oknem, a uviděl jsem kocoura.“

„To se ti něco zdálo,“ odbyl ho učitel. „Našeho kocoura znám. Umí všechno možné, ale určitě nehvízdá.“

Puntík pokrčil rameny: „Já za to nemůžu, že včera hvízdal.“

„Sedni si,“ řekl učitel. „A dost legrace. Když řeknu, že kočky nehvízdají, tak nehvízdají, rozumíš?“

„Rozumím, nehvízdají,“ odpověděl Puntík a sedl si.

„Budeme pokračovat,“ řekl učitel. „Marko, pověz…“

Vtom se ozval zvonek. Učitel přestal uprostřed věty. Zaklepal tužkou o stůl a prohlásil: „Hned se vrátím. Zatím si opakujte.“

Medvědi se zahleděli do sešitů a učitel šel ke dveřím. Opatrně, sotva na dlaň široko, je otevřel a vyhlédl ven.

Venku stál muž ze sousedního vchodu. „Je tatínek doma?“ zeptal se.

Učitel zavrtěl hlavou.

„A maminka?“

„Taky ne,“ řekl učitel.

„Ach jo,“ povzdechl si muž a přísně si učitele změřil. „Ale kocoura máte, co?“

„Ano, máme,“ přisvědčil učitel.

„A víš, co ten kocour dělá?“ zeptal se zlostně muž.

„Ne,“ plaše zavrtěl hlavou učitel.

„Tak ti to teda povím,“ řekl muž. „Chytá ptáčky. Včera sežral našeho kanárka. Vyřiď tatínkovi a mamince, že to bylo poprvé a naposled. Jestli se ukáže ještě jednou, udělám z něho fašírku. Rozumíš?“

Učitel přikývl a zavřel dveře. Vrátil se do třídy a řekl: „Pro dnešek jsme skončili. Můžete jít. Puntíku, ty tu na chvilku zůstaň.“

Když medvědi odešli, učitel se zastavil před Puntíkem. „Jak jsem řekl,“ začal, „kočky mňoukají. Ovšem stane se, že některá občas i zahvízdá. Ale to ať zůstane mezi námi.“

Puntík přikývl a tím byla věc v medvědí škole vyřízena. Já jsem se ale musel sousedovi omluvit a koupit mu nového kanárka. Teď přemýšlím, jestli bych ještě neměl našemu kocourovi koupit náhubek.

Puntík hraje šachy

„Zahrajeme si šachy?“ zeptal se jednou učitel Puntíka.

Puntík jako poslušný medvěd přikývl.