Pyžaman

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Ludmila Bakonyi Salingerová

Pyžaman – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2026

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Zavřete oči, přichází…

„Notes, pero, tablet, fusekle… vlastně ne, fusekle tam mám, asi…“ Láďa se drbal na hlavě a nevěděl si vůbec rady. Jednou tam, potom sem, pak zase tam, pak zase sem. Poslední dobou jezdil jako stěhovavý holub mezi bytem, kde bydlel s mámou, a tím novým, kam se nastěhoval táta.

Bylo to tam cítit divně, trochu jako guma. Úplně jinak než v jejich starém domě, kde se vznášela vůně upečeného koláče a občas sem zavanula také posečená tráva z parku. Táta měl nový byt v novém domě. Byl tam černý nábytek, strašně málo hraček a jeho pokoj byl až na konci chodby, kterou v noci zhasínal. Navíc pod okny jezdila auta a jejich tiché bžžžm, bžžžm, bžžžm doprovázela světla klouzající po stropě přes vzor záclony. Láďa tam strašně těžko usínal, a když se vzbudil, nemohl si vzpomenout, kde vlastně je. Bál se a nechtělo se mu tam, ale už tak byl s tátou dost málo.

Máma byla jako zakletá princezna a táta jako ledový král. Oba se od sebe najednou vzdálili a Láďa byl někde v tom obrovském prostoru mezi nimi. Musel chodit po špičkách, aby je nezaplašil a nevzdálili se ještě víc. Kromě toho taky pořád na něco zapomínali, ale dělali, jako kdyby telefonu narostly zuby a měl jim ukousnout ucho. Za žádnou cenu nechtěli jeden s druhým „zbytečně“ volat, i když to vůbec zbytečné nebylo.

„Řekneme si to příště. Vyřiď to mamince ty. Však to bez kartáčku nějak přežijeme, dřív je neměl nikdo.“ Závodili ve výmluvách a oba se stávali pravými mistry. I Láďa pořád někde něco zapomínal. Knížky, sešity, spoďáry, a jednou dokonce odjel jenom v pantoflích. Musel v nich pak chodit celý víkend.

„Je teplo a nikdo nepozná, že to není schválně,“ mávl nad tím rukou táta. Jenže zrovna byl dětský den a v těch pantoflích Láďovi vůbec nešel hrát fotbal, ani vyhrát závody v běhání. A přitom dovede běhat jako blesk!

„Tentokrát se porazit nenechám!“ odhodlaně číhal na startu štafet otců a synů. Mermomocí chtěl tátovi předvést, jak se zlepšil. Nasadil gepardí rychlost a chvíli to vypadalo, že skutečně vede. Pak mu to ale v jedné pantofli uklouzlo, druhá noha vystřelila do vzduchu a její obutí ladným obloukem přeletělo dráhu i publikum, aby přistálo přímo mezi muffiny s krémem a jedlými květy, co byly pro všechny za odměnu. Ta ostuda!

To už bylo na Láďu moc a měl co dělat, aby mu nevytryskly slzy. Táta se omlouval, dal dětem peníze na sušenky jako náhradu a zmizeli pryč. Láďa se cítil pod psa.

„Hihi, neblázni! Taková skvělá trefa! To kdyby člověk chtěl udělat naschvál, tak se mu to nepovede!“ rozesmál se táta z plných plic, když se ocitli v bezpečné vzdálenosti odtamtud. A vlastně to byla pravda. Fakt moc dobře se ta pantofle mezi zákusky trefila! Na bowlingu by se to počítalo jako strajk a měl by ještě jeden hod. Stejně na chlapce nakonec padl divný smutek a už se mu nechtělo dál nic dělat.

Takhle se to opakovalo pořád. Všechno nějak na pendrek a Láďa nevěděl, co s tím. Mít tak kouzelnou moc nebo stroj času, aby všechno vrátil, jako to bylo dřív, když mohl o víkendu skočit k nim do postele a hráli spolu polštářovou bitvu, máma ho lechtala a táta z legrace dělal, že ho kouše do zadku. Teď už ho do zadku nikdo nekousal.

„Jsi hotový, Láďo?“ nakoukla maminka dveřmi. Nebyl, ale nechtěl to přiznat, aby jí nepřidělával starosti, tak řekl, že jo.

„Nemohl bych jet večer domů?“ zkusil na maminku. Ta ho pevně objala.

„Je toho hodně nového, viď? Neboj, zvykneš si. Jsi můj velký statečný hrdina.“ Na to se nedalo nic říct.

Za okénky tramvaje pomalu mizely krásné zdobené domy, které vypadaly jako šlehačkové dorty a rostly u nich vysoké lípy. Tam, kam jeli, domy neměly zdobení ani špičaté střechy. Vypadaly jako barevné kostičky lega naskládané vedle sebe. Všechny stejně rovné a hranaté. Kdyby to stavěl z lega Láďa, dal by mezi věže vysokých domů mnohem víc rostlin a zvířat. Tady místo parků prorůstala mezi baráky spousta podchodů, které někdo pomaloval divnými písmeny a znaky. Taky tam asi čůralo hodně pejsků, což bylo nepříjemně cítit. Vypadalo to tam jako na úplně jiné planetě, ale táta na té planetě bydlel rád, protože na ní prý vyrůstal.

„Má všechno?“ zeptal se táta stručně a snažil se být milý.

„Snad jo,“ utrousila máma a rychle odešla. Nic víc. Kdyby někdo počítal rekordní rychlost v předávání dítěte s minimem slov, Láďovi rodiče by určitě vyhráli.

Táta měl doma trochu nepořádek a skoro pořád zapnutou televizi. Říkal mámě, že jedí zeleninu, ale jedli spíš pizzu, což bylo jejich tajemství. Někdy si šli kopat s míčem, koukali na sport a hráli videohry. Táta si liboval, že mají chlapskou zábavu. Láďu to až tolik nebavilo, ale byl rád, že se táta konečně směje.

„Tak, je čas jít do hajan. Zuby, pyžamo, znáš to…“

„Pyžamo! Ach jo. Nechal jsem ho doma,“ chytil se za tváře Láďa.

„Ty jednou někde necháš i hlavu. Ale to nevadí. Půjčím ti svoje pyžamo. Takové speciální, co jsem nosil jako kluk. Měl jsem ho rád, tak si ho schovávám na památku.“ Pak se zatvářil tajemně. „Myslím, že budete dobří kamarádi.“

Kamarádit s pyžamem? Kdo to kdy viděl?

Táta ze skříně vyhrabal velkou krabici plnou nějakých sešitů, starého modelu letadla a několika fotografií. Po chvíli přebírání hrdě vytáhl pečlivě složené pyžamo s proužky, co jako by vypadlo z nějakého hodně starého filmu. Působilo ale měkce a pohodlně, vonělo sušenými bylinkami. I když z něj trčela vypáraná nitka a mělo uvolněný knoflík, stálo za vyzkoušení. Táta vypadal, že se sním loučí jen nerad. Už by se do něj ale dávno nevešel.

Láďa si ho odložil ve svém pokoji a pokračoval do koupelny. Trochu se zapomněl u čištění zubů, kde na sebe dělal legrační grimasy s pusou od pěny. Cenil zuby, smál se, vrčel jako pes, zkoušel dělat bubliny a nakonec trochu pasty vdechnul, zakuckal se a poprskal zrcadlo. Táta si naštěstí ničeho nevšiml. To máma už by se za ním hnala, jestli je v pořádku. Mohl si ještě prohlédnout a očichat lahvičky, které byly halabala naskládané na poličkách. Trochu z jejich odéru pálily oči.

Najednou sebou cukl, až mu jedna z nich spadla do umyvadla a vylila se. Ze svého pokojíku totiž naprosto jasně uslyšel šramot! Strachy se mu rozbušilo srdce. Kdo to je? Tátu slyšel nadávat u fotbalu z obýváku, nemohl to být on! A přitom byli v bytě jen spolu. Byla to totálně děsivá záhada!

Ozbrojil se prachovkou, která byla krásně nová, protože ji nikdy nikdo nepoužíval a na hlavu si narazil plastovou misku, ze které jedl odpoledne jablko a nenarostly jí nožičky, aby se sama uklidila . Tato výbava mu dodala kapku odvahy, takže se obezřetně šermířským krokem vydal čelit tomu strašlivému tajemství.

„No to je dost, že mě konečně z toho vězení někdo vysvobodil! Už jsem se bál, že tam shniju jako egyptská mumie!“ mumlal ten NĚKDO zpoza přivřených dveří. Takže to byla pravda! Vetřelec se nacházel přímo v jeho ložnici! Láďa se zatajeným dechem nahlédl škvírou a musel si protřít oči, jelikož měl pocit, že se mu to musí zdát. Bylo to tátovo pyžamo!!!

Protahovalo si rukávy a nohavice jako spáč, co se ráno probudil, ohýbalo se na všechny strany, hekalo, podrážděně brblalo a pak si střihlo dokonce krátkou rozcvičku.

„Co to děláš?“ udiveně vypadlo z Ládi, který na moment úplně ztratil ostražitost.

„Á, konečně jsi tady. Coby, protahuju se. Chtěl bych vidět tebe, kdybys byl dvacet pět let složený ve skříni. Mám zatuhlý každý šev,“ odpovědělo bodře pyžamo. „Ještě že babička dala do krabice levanduli. Jinak by se do mě dali moli.“

„Ty jsi ale divné pyžamo. Jakto že jsi živé?“ kroutil hlavou Ládík. Pořád tomu nemohl uvěřit.