Date: 2026-09-22T11:01:34+00:00
Description: "Od chvíle, kdy Jovie zradila Ackera a rozpoutala tím válku, uběhly čtyři roky. Konflikt ohrožuje i Maile a Jovie je odhodlaná ochránit svůj lid – i kdyby měla potlačit Párovací pouto a vzdát se Ackera. Acker mezitím plní vůli svého otce a žije v domluveném manželství se ženou, která jím pohrdá. Na Jovie nedokáže zapomenout, a tak alespoň prostřednictvím pouta proniká do jejích snů. Jeho otec však nehraje čistou hru, a tak Acker bude muset volit. Zůstane věrný králi... nebo dá přednost hlasu svého srdce?"

Dědička světla

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz
www.albatrosmedia.cz

Rachel Schneider

Dědička světla – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2026

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována
bez písemného souhlasu majitelů práv.

Light Wielder

Copyright © 2026 by Rachel Schneider. All rights reserved.

Cover images © aarontrutten / Depositphoto.com; IrenaStar / Shutterstock.com;

Eclectic Anthology / Creative Market

Interior illustrations: bubbles © kichikimi/Shutterstock

Translation © Zdík Dušek, 2026

E-book konverzi vytvořilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2026

ISBN v tištěné verzi 978-80-253-7941-7

ISBN e-knihy 978-80-253-7965-3 (1. zveřejnění, 2026) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-253-7966-0 (1. zveřejnění, 2026) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-253-7942-4 (1. zveřejnění, 2026) (ePDF)

Manželovi, za nekonečnou lásku a podporu, kterou mi poskytuje, zatímco jdu za svým snem.

Ackere,
právě jsem se dozvěděla, že zatímco jste odráželi roisonské síly na východě, Kai a jeho otec se všemi Alahany dorazili na pobřeží s černým pískem. Tvoje armáda bude brzy stát proti přesile, víš to stejně dobře jako já. A ty oslovíš své nejbližší a jediné spojence, Strou za zálivem na sever od obou našich území – pokud už jsi to neudělal.

Tímto dopisem tě žádám, abys to nedělal.

Nemůžu dovolit, aby Strouané dorazili do tvé země a moji lidé se jim v tom nepokusili zabránit. Uvědomuju si, že jde o velkou prosbu vzhledem k našemu napjatému vztahu, ale musím hájit svůj lid. Věřím, že kdybys stál před stejným dilematem, udělal bys totéž.

Bohové, pořád si nedokážu srovnat v hlavě, jak jsme se dostali až sem.

Poslední dva roky mi připadaly nekonečně dlouhé, ale život jde dál. Někdy uvažuju o tom, že si sejmu mangi kameny pro případ, že je třeba zrovna odložíš i ty a já ti nahlédnu do hlavy. Pak si ale vzpomenu, co se stalo, když jsem to zkusila naposled, a přesvědčím sama sebe, že je lepší nevědět.

Jestli stále nevidíš, že tvůj otec je tyranský vládce, pak jsem se mýlila a ty si nezasloužíš korunu o nic víc než on. Jakýkoliv útok na můj lid budu považovat za přímý útok z vaší strany a vyšlu mailské vojsko pro hlavy vás obou.

Jovie

Zvednu brk z pergamenu a podrážděně vydechnu. Ztrácím čas. Nemá důvod, aby třeba jen zvážil, že ušetří Maile, když je jeho země kvůli mé zradě v troskách. Tímhle dopisem se jen ponižuju.

Otevřu dvířka lampy na svém stole, přiložím roh pergamenu k plamenu a dívám se, jak oheň pomalu stravuje moje slova.

Lepší vůdce by ho poslal. Snažil by se zachránit svůj lid všemi prostředky, i za cenu vlastní hrdosti.

Já ale budu potřebovat tu trochu hrdosti, která mi zbyla, abych vedla armádu na obranu mého území, a to bych nemohla, kdyby Acker odmítnutím přerušil poslední nitku naděje, jež drží mé srdce pohromadě.

Radši budu čelit smrti.

1. kapitola

ACKER

„Kam kurva jede?“

Hallis se nad schody ke vchodu do paláce otočí a s povytaženým obočím po mně přejede očima. Nestačil jsem se ani pořádně obléknout. „Povídá se, že na něj v jižní chatě čeká nějaká společnice.“

Rychle si zapnu košili a sestoupím ze zbytku schodů ke kočáru. „Otče,“ zavolám.

Obrátí se ke mně, upraví si lemy rukavic kolem zápěstí a usměje se, ačkoliv musí vidět mou nespokojenost. „Synu. Kde máš boty?“

„Tyreek svolal naléhavou schůzi. Celá rada čeká.“

„Musím se věnovat něčemu důležitému. Určitě nejde o nic, co byste nezvládli beze mě,“ odpoví otec.

„Uvidí to jinak,“ namítnu.

Otcův klidný výraz se nezmění. „Tak je přesvědč.“

Pohladí mě po tváři. Tím gestem mě chce uklidnit – dělával to, už když jsem byl dítě –, ale jeho blahosklonnost mě naopak rozpálí ještě víc. Kočí Harold podrží otevřené dveře a otec nastoupí do kočáru. Aspoň že Harold má dost slušnosti, aby se tvářil kajícně.

Spolu s vojáky, kteří trénují na nádvoří, sleduju, jak tmaví hřebci táhnou kočár k bráně paláce.

Neuvěřitelné.

Hallis se přiblíží a zvedne oči k nebi. „Pořád je zvláštní, vidět tu zeď bez káňat.“

Zabloudím zrakem k parapetům, kde hnízdívala.

Když Jovie a její věrný měnivec Messer utekli z paláce poté, co zabili všechny členy otcovy rady, zastavili se jen na dost dlouho, aby odzbrojili vojáky u brány, a ve chvíli, kdy se ptáci nad nimi vznesli k noční obloze, Jovie dala pod železnou bránou průchod své magii. Z balkonu jsem viděl, jak vyšlehl tak oslnivý blesk světla, že jsem si musel zaclonit oči. Propálila železné řetězy, jež držely ve vzduchu klece s těly králových vězňů, a ty se vzdorným zachřestěním spadly na zem.

Jednalo se o nejmenší z jejích přestupků, když uvážíme krví zalitou podlahu hodovního sálu, ale z nějakého důvodu nejnebezpečnější pro otcovu korunu. Vyslala tím jasný vzkaz lidem: mailská princezna nestrpí utlačování těch, kdo se narodili s magickými schopnostmi.

Od onoho dne téměř před čtyřmi lety se Joviniino jméno šeptá v temných uličkách a zadních místnostech hostinců. Dědička světla. Kdysi obávaná světlonoška se stala pro obyvatele s magií majákem naděje. V otcově hlavním městě podle všeho potají klíčilo semínko vzpoury a Joviin čin mu dodal vláhu potřebnou k růstu. Netrvalo dlouho, než si lidé dodali odvahu. Vypukly protesty a mangi kameny z náhrdelníků, jež museli nosit lidé s magií, se povalovaly na ulicích nebo byly rozdupány na prach pod botami. Všichni začali volat po změně a po konci útlaku. Pořád mám před očima, jak kdosi namaloval na hradby paláce oběšeného otce. Provaz kolem jeho krku měl stejný oranžový odstín jako mangi kameny.

Klece už se nikdy nevrátily.

Hallis zavolá na vojáky, kteří zůstávají na nádvoří. „Nezevlujte tady a vraťte se do práce.“

Při pohledu na velice mladé tváře se mi sevře žaludek.

„Ať výcvik převezme Imen a ty se ohlas na radě,“ řeknu Hallisovi a projdu kolem něj. „Služebná ať přinese to nejlepší víno, jaké ve sklepích najdou. A něco k jídlu. Možná to pomůže zahladit otcovu nepřítomnost.“

„O tom pochybuju,“ zahučí Hallis potichu, ale odvrátí se, aby vyplnil moje pokyny.

Vyběhnu po schodech zpátky do paláce a zamířím nahoru do ložnice pro hosty, kde rychle urovnám ložní prádlo, abych zakryl svou přítomnost zde. To poslední, co potřebuju, je, aby služebné klevetily o tom, že nespím ve vlastní posteli. Zvednu řetízek mangi kamenů z nočního stolku. Tolik jsem pospíchal, abych se pokusil zadržet otce, než odjede z města, že jsem si zapomněl vzít náhrdelník. Neopatrná chyba.

Bez ohledu na to, jak moc ty kropenaté kameny nesnáším, slouží výsostně důležitému cíli: uklidňují členy královské rady, protože tlumí mou magii. Několik z nich má taky kouzelné schopnosti, ale mé jsou mnohem smrtonosnější, a to je znervózňuje. Ještě důležitější ale je, že kameny brání osobě na druhém konci Párovacího pouta odposlouchávat, co se bude říkat.

Navléknu si je na krk. Kameny mi spočívají na klopách, jsou těžké a to, jak dusí mou magii, mě vyčerpává. Jde o neustálou připomínku její zrady.

Ne že bych očekával, že Jovie využije pouto, aby mě špehovala. Pokud vím, po svém útěku to zkusila jen jednou… a vím, že se z toho poučila. O to jsem se postaral.

Obuju se a sejdu k poradní místnosti, zhluboka se nadechnu a vstoupím. Radši bych stál proti armádě mužů dvakrát větších než já, než abych musel jednat s radou, ale bohužel mi nic jiného nezbývá. Sloužím jako otcův náhradník.

S mým příchodem všichni zmlknou a otočí se ke mně. Lustr ozařuje vojenskou mapu uprostřed místnosti – v čase války se tu nikdy nezhasíná pro případ, že by bylo třeba řešit nějakou naléhavou záležitost. Mapa je jasně vidět, ale světlo nedosahuje až ke stěnám a v rozích se převalují stíny.

Lord Draken promluví jako první. „Kde je král?“

„Ten se nezúčastní,“ odpovím a přejedu pohledem i ostatních čtrnáct mužů. Kývnu na Hallise. „Začneme.“

Tyreek, poslední, kdo souhlasil, že přijme místo v otcově nově jmenované radě, se předkloní a sevře hranu stolu. „Když jsem žádal o tohle setkání, zdůraznil jsem, jak je důležité, aby tu byl tvůj otec,“ řekne.

Je to mohutný muž a není snadné ho rozhodit. Jako mladík sloužil ve vojsku mého dědy, ale potom se vrátil k životu na rodinném statku na předměstí Kenty. Před tím, než jsem ho přemluvil, aby přijal místo v otcově radě, přečkal těžká období sucha a vypořádával se s útoky trolů na jeho pozemky, takže se mi z hlubokých rýh, jež mu teď brázdí čelo, ježí chloupky v zátylku.

„O co jde?“ zeptám se.

„Byli jsme nuceni ustoupit z frontové linie.“

Obejdu stůl k němu. „Kde?“

Ukáže na severní okraj svých pozemků, kde zemědělská půda přechází v kamenité svahy. „Roison postupně zatlačil moje muže do údolí.“

To není dobré, ale mohlo to být horší. Údolí je úzké, což ztěžuje manévrování jakékoliv početnější armádě. Mnohem větší starosti mi dělá úroda pšenice za malým fjordem. S pomocí alahaských sil nám můžou zničit zásoby potravin a vyhladovět naše vojáky.

Podívám se na Hallise. „Kolik mužů můžeme postrádat z okolních stanovišť?“

Zavrtí hlavou, ještě než domluvím. „Na frontové linii máme málo lidí a roisonské jednotky jsou čím dál aktivnější. Bylo by mrhání silami, kdybychom převeleli muže ze zranitelnějších oblastí, jen abychom zachránili jeden prapor.“

Podívám se zpátky na Tyreeka. „Počty?“

„Máme pět tisíc mužů proti třiceti tisícům roisonských.“ Přejede prstem po mapě. „Jestli obsadí údolí, za pár týdnů můžou být u hradeb paláce.“

Hallis přešlápne. „Potrvá týdny, než třicet tisíc mužů vůbec projde úzkým průsmykem. Měsíce, pokud bouře na konci léta letos přijdou o něco dřív.“ Mluví omluvným tónem, zjevně se mu vůbec nelíbí, že odporuje Tyreekovi.

„Je pravděpodobnější, že při pokusu o průlom zemřou, než že skutečně projdou,“ souhlasím.

Z výrazů ostatních se dá vyčíst, že nejsou s naším závěrem spokojení. Mají obavy. Jestli se Roisonu podaří proniknout se svými jednotkami soutěskou, stanoví to nepříjemný precedens. Být první, kdo ztratí území, nikdy nevěstí nic dobrého.

„Tohle je blbost!“ Lord Paul udeří zaťatou pěstí do stolu, až se jednotlivé části mapy zachvějí. Je jedním z mála přítomných, kdo má modrou krev, a rozhodně se chová, jako by přikládal větší váhu vlastním názorům než slovům méně urozených pánů kolem stolu. „Nepřijal jsem místo v radě, abych si nechal rozkazovat od dvou kluků mnohem mladších než já. Je to urážlivé.“

„Bylo by zdvořilejší, kdyby nám král plivl přímo do tváří,“ přitaká jiný.

Tohle mi vůbec nejde. Neumím uklidňovat starce a chlácholit jejich ega, zatímco je můj otec někde pryč. Mnohem víc se hodím na bitevní pole, kde okamžitě vidím výsledky svého snažení.

Tak je přesvědč.

„Copak jste všichni zapomněli?“ Obejdu stůl a přejedu očima po všech vzpurných obličejích. „Bojoval jsem pro svou zem. Krvácel jsem pro ni. Pro můj lid. Stejně jako Hallis.“ Ukážu na svého přítele, který přišel o levou ruku v bitvě, již jsme vybojovali ještě jako děti, a s ní i o svůj dar. „Nikdo neobětoval víc než on, i když je v téhle místnosti nejmladší. Jak se opovažujete zpochybňovat naši autoritu? To, že chápeme, co to znamená, když člověk stojí proti přesile?“

Rozhostí se ticho, v němž pomalu doznívají má slova. Všichni znají příběh o tom, jak jsme přežili, vědí, že na bitevním poli umím rozsévat smrt. V otcově nepřítomnosti můžou zpochybňovat mou autoritu, ale ne moje zkušenosti. Hořkou pravdou nicméně je… Zpochybňují můj úsudek, protože jsem to byl já, kdo přivedl do Kenty smrt a zradu. Otcův dvůr sice ochromily činy mého protějšku a mé sestry, ale v očích přítomných za ně nesu stejnou odpovědnost i já.

Jak se dalo čekat, jako první se odváží odpovědět Paul. „A kde jsi teď?“ pronese ztěžklým jazykem. „Stojíš tady, daleko od bitev téhle války.“

„Stejně jako ty,“ odtuší Hallis. „Jen si otevři další láhev, Paule. Tím jistě uctíš svůj lid.“

Opilec zbrunátní a nadechne se k odpovědi, ale Tyreek ho umlčí tím, že mu položí dlaň na rameno. „Nezpochybňuju tvoje vedení, Acei,“ řekne – tak mě oslovují moji druzi. „Žádám jenom o pár mužů, aby se trochu srovnaly síly. Je tam Zion.“

Jeho syn. Můj a Hallisův bratr. Jeden z pěti, kdo sdílí stejnou jizvu.

Tyreek stejně jako polovina mužů v místnosti nebyl připravený nahradit původní členy rady. Na rozdíl od nich o tohle postavení nestál, ale věděl jsem, že jeho vojenské znalosti a upřímnost budou pro radu přínosem. Bylo třeba hodně přemlouvání a mnoha cest na jeho statek, abych ho konečně přesvědčil, a vůbec jsem nechtěl, aby měl pocit, že porušuju sliby, jež jsem dal jemu a jeho rodině. Přísahal jsem mu, že pokud přijme titul lorda, postarám se o jeho rodinu i celé panství. Většinu jeho poddaných tvoří rolníci, kteří už tak měli pocit, že je můj otec po několika tvrdých zimách nechal bez pomoci, a pokud se nepostaráme o obranu Zionova praporu, bude to vypadat, že je zanedbávám i já.

„Vyřiď Zionovi, ať přesune svoje lidi na vyvýšená stanoviště,“ řeknu a přejedu prsty po svahu hory. „Nejužším místem neprojde víc než několik set mužů najednou a Zionovi lidé by je měli být schopní kosit shora. Přesměrujeme tam další várku vojáků, jakmile budou připravení.“

Tyreek skloní hlavu na znamení, že můj plán přijímá.

Pokračujeme zjišťováním počtů z dalších oblastí. Celkem jsme ztratili deset tisíc mužů, čtyři stovky koní a zoufale se nám nedostává léčitelů. I zásoby potravin a další zdroje se tenčí.

Po Joviině zradě trvalo dva roky, než začala válka. Přesně jak tvrdila, že se stane, Alahané se na východě spojili se silami Roisonu. A díky jejímu varování se nám podařilo včas postavit na hranicích vlastní vojsko, abychom bránili naši půdu před vpádem.

Zabralo další rok, než jsme museli postoupit území Roisonu. Lidé mají pro válku čím dál menší pochopení. Není tu jediná rodina, která by neposlala do boje přinejmenším jednoho muže. Mnozí nebyli už roky doma. Řada z nich se vůbec nevrátí. Ale přes veškeré historky o Wrenově vojsku jsem na jejich postupu zatím neviděl nic převratného. Nic mimořádného ani pozoruhodného.

V posledním roce nicméně čelíme čím dál větší přesile a po dvou letech neustálých bojů zoufale potřebujeme víc mužů.

Zaletím pohledem k miniaturním dřevěným lodím na mapě, umístěným na vodní hladině, jež nás dělí od území Strou, našeho jediného spojence. Souš vytváří cosi na způsob měsíčního srpku, přičemž území Maile představuje neproniknutelnou hradbu mezi Strou a Kentou. Evelynino loďstvo zachytilo každou pomoc, kterou se nám Strouané pokusili poslat. Královna Maile sice zachovala v našem boji proti Roisonu nestrannost, ale bitvy na severním moři mezi jejím a strouským loďstvem se podle hlášení vůbec nevyvíjejí v náš prospěch.

„Bru,“ oslovím jediného přítomného strouského bojovníka. Je děsivý na pohled a téměř dvakrát větší než Hallis vedle něj. Netuším, proč Irinin otec, strouský král, poslal jako zmocněnce právě jeho. „Nějaké novinky o vývoji v zálivu?“

Gigantický bojovník se podívá na mapu a krátce zavrtí hlavou. „Před týdnem doplula do přístavu jedna loď. Jediná ze sedmi, které byly v posledních týdnech vyslány.“

Vydechnu nosem a vyměním si pohled s Hallisem. Podrobně jsme probírali, co by pro válku mohlo znamenat přepadení na nejsevernější hranici Maile, ale vzhledem k tenčícím se zásobám i jednotkám začíná zisk a podobně drastické akce převažovat rizika. Hallisův výraz se nezmění – visí mezi námi nevyřčená otázka. Jsi si jistý?

Přikývnu.

Ukáže na hory, které tvoří severní hranici mezi Strou a Maile. „Zkusíme odlákat jejich pozornost,“ začne a mně se stáhne hrdlo, takže se mi hůř dýchá.

Touto přísahou se zavazuji, že ji budu chránit až do posledního dechu.

Krevní přísaha, kterou jsem složil Jovii, mi okamžitě připomene, abych se držel v hranicích, jež mi můj slib vytyčil. Jedná se o jasné varování. Nevydal jsem rozkaz přímo proti svému protějšku a nebudu té akci ani velet, ale i tak se blíží porušení přísahy víc, než se mé magii líbí. Dám Hallisovi znamení, že odcházím.

Ve špatné náladě se vrátím do ložnice a ke svému ulehčení vidím, že je prázdná. Na stolku vedle postele zůstal podnos s nedojedeným ovocem a chlebem a vedle něj dvě sklenky s nedopitým červeným vínem. Sliju víno do jedné sklenice a odnesu si ho k pracovnímu stolu s rozloženými knihami. Knihy a hromady textů pokrývají i zem kolem stolu. Napiju se vína a přejedu pohledem po několika hřbetech v naději, že některý zaujme moji pozornost.

Už mnohokrát jsem posedle pátral po způsobu, jak zlomit přísahu. Týdny, někdy i měsíce, jsem procházel stránky starých knih ve snaze najít lék. Kdykoliv jsem narazil na něco aspoň trochu slibného, vyslal jsem pro to hlídky. Byliny z nejhlubších roisonských lesů, vzácné kameny od západních pramenů, pijavice z jižních močálů. Zkusil jsem všechno, ale jediné, co jsem získal, byla divná vyrážka a bolest břicha.

Filozofové a učenci zastávají různé teorie o podstatě krevních přísah, ale jedno mají společné – víru, že ji může zrušit ten samý klíč, který ji vytvořil – krev. Pokud ale nechci zrovna vykrvácet, zdá se, že neexistuje žádná schůdná možnost.

A stejně je to zbytečná snaha.

Nikdy nedokážu překonat krevní přísahu, dokud nenajdu způsob, jak se zbavit lásky, kterou v sobě stále chovám. Je to zvláštní hlavolam: miluju ji a zároveň jí chci ublížit tak, jako ona ublížila mně. Někdy se mi až dělá zle z toho, jak moc mi chybí dotyk její kůže na mé.

Krevní přísaha sem nebo tam, Jovie vždycky zůstane mou největší slabinou.

2. kapitola

ACKER

Kuchyně je jediné místo, kde se můžu naobědvat, aniž by mě pronásledovali prosebníci. Číhají na chodbách a snaží se mě zastihnout. Neustále prosazují vlastní zájmy a přemlouvají mě, abych poslal pomoc jejich panství. Víc vojáků, víc pšenice, víc zbraní. Bolí mě, že jim musím lhát, vím, že jejich lidé potřebují pomoc. Ale drazí bohové, jsou jako zatracení supi. Vůbec jim nevadí obrat souseda, jen když sami budou mít v truhlicích víc peněz.

Kuchař už pro mě má připravené jídlo. Krocan je suchý a podaří se mi do sebe dostat několik soust ještě suššího kváskového chleba. Můj žaludek to příliš neuspokojí, ale i tak kývnu Antonymu na znamení díků a zvednu se k odchodu. Jeho kuchařské schopnosti nesnesou srovnání s kulinářským uměním posledního kuchaře, ale vzhledem k tomu, že ten – Henry – byl zkurvený zrádce, připomenu si, že můj oběd aspoň nebyl otrávený.

Projdu kolem pokojů služebných za kuchyní. Jsou zvyklé, že tudy chodím, když chci nepozorovaně opustit palác. Většina z nich tu pracuje už dlouho a nevšímají si mě. Je tu nicméně i několik dívek, které berou mou přítomnost jako příležitost, aby soupeřily o mou pozornost rozepnutými blůzami a vykasanými sukněmi. Mnohé z nich by udělaly cokoliv, aby se staly mými konkubínami, a já si dávám pozor, abych se cestou k zadnímu východu z křídla sloužících vyhýbal jejich pohledům.

Nebe je zatažené a visí nad hlavním městem jako obžaloba. Po objevu tajné místnosti pod knihovnou, ke kterému došlo, když tu pobývala Jovie, jsem zahájil podrobný průzkum paláce a objevil jsem řadu dalších obranných prvků i na okolních pozemcích. Tajné chodby za stěnami zřejmě nejsou jediná tajemství, jež palác ukrývá.

Vzduch prostupuje sladká vanilková vůně. Kvetoucí liány porůstající severní stranu paláce byly vysázeny, aby maskovaly zápach kuchyňských zbytků, ale pod jejich listy se v jednom výklenku schovává branka. Nikoho by ani nenapadlo se přibližovat k jedovatým listům, jejichž dotyk stačí, aby na nechráněné kůži naskákaly bolestivé puchýře.

Přetáhnu si kápi přes hlavu a ujistím se, že mám zakrytou kůži; pak teprve vklouznu pod liány, položím dlaň na železný zámek a soustředím se, abych ho odemkl i navzdory mangi kamenům na krku. Mangi kameny mi sice brání využívat plný rozsah magie, ale branku odemknout dokážu. V další chvíli se ocitnu v zadní uličce za obchody.

Dávám si pozor, abych neukazoval svůj obličej, a vyjdu na ulici. Mohl jsem místo sebe poslat sloužícího, ale v poslední době je pro mě těžké někomu důvěřovat. Už jen vzhledem k mému postavení jde o přepych, jaký si nemůžu dovolit. Kromě toho chci mluvit se svým přítelem osobně.

Ve městě je klid. Jen málokdo se odvažuje mezi dílny a zavřené restaurace. Na ústředním náměstí stojí socha Matky přírody. Voda, jež jí kdysi prýštila mezi pozvednutými prsty, už dávno vyschla. Děti, které si často hrály v nádrži u fontány, zmizely, a já si ani nevzpomínám, kdy jsem naposledy slyšel dětský smích.

Panuje ticho, jaké jsem vždy zažíval jen před bitvou, kdy jako by se i samotný vítr bál toho, k čemu se schyluje, a tajil dech jako vojáci.

Teprve u kovářské dílny ticho naruší údery kovu o kov a hekání pracujících mužů. Vejdu na dvůr, po jehož obou stranách žhnou výhně. Největší oheň ale hoří uprostřed a proměňuje celý dvůr v pec. Na krku i zádech mi okamžitě vyrazí pot. Rozhlížím se oparem kouře po svém příteli a druhovi ve zbrani. Po chvíli ho najdu. Kůži má zčernalou od sazí a štěká na jednoho ze svých mužů, ať vytáhne železný plát z ohně. Potom pokračuje v kování zbraně na kovadlině před sebou a nevšimne si mě, dokud nejsem těsně u něj. Zatěká očima mezi mnou a kovem, který tvaruje.

Z roztaveného materiálu odletují žhavé jiskry. Jeden úder střídá druhý.

Prohlédne si ostří a vrátí ho do plamenů. „Co je?“ zamručí.

„Chtěl jsem se zeptat, jestli je něco nového ohledně další dodávky zbraní.“

Wells si kapesníkem ze zadní kapsy otře šíji a potom i čelo. Jde o předem ztracenou bitvu, protože mu po obličeji dál stékají kapky potu. „Ozval se mi Dusty z Audenu. Na konci týdne prý bude schopný dodat pět set kusů jako já.“

Auden je čtyři dny cesty od nás. „A Trey?“

Wells zavrtí hlavou. „Poslední zásilka železa před pár týdny skončila v rukách lupičů. Pořád čeká na suroviny.“

Do hajzlu. Přibývající známky možné vzpoury taky představují problém.

„Potrvá další dva týdny, než dopravíme zbraně do předních linií,“ řeknu.

Někdo zavolá, že potřebuje pomoc, a Wells se ohlédne přes rameno, aby si ověřil, že se ji dotyčnému dostane. Hned se ale podívá zpátky na mě. „Ještě něco?“ zeptá se úsečně.

Přimhouřím oči. „Je všechno v pořádku?“

Odfrkne si, zavrtí hlavou, jako by nemohl uvěřit, že se tak hloupě ptám, a nechá mě stát uprostřed dvora.

Jeho reakce mě natolik ohromí, že chvíli jenom strnule stojím na místě a dívám se, jak se vrací k výhni, aby do ní přiložil uhlí. Přemítám, jestli to mám nechat plavat, a zkouším se přesvědčit, že na něj jen doléhá stres z války, ale nedokážu se zbavit pocitu, že za tím, jak se na mě díval, vězí něco víc.

Vzedme se ve mně zlost a vykročím za ním. „Jestli ze sebe něco potřebuješ dostat, ven s tím.“

Ani se na mě nepodívá. „Dneska nemám sílu na to, abych tě utěšoval, Ackere. Jdi domů.“

„Abys mě utěšoval?“

„Slyšel jsi mě správně,“ odpoví, zabouchne dvířka pece a zajistí je. „Každých pár týdnů sem přijdeš a požaduješ další zbraně, zbroj a udidla, a když nejsou připravené nejpozději včera, děláš, jako by to bylo nepřijatelné.“ Stáhne si rukavice a rázně zamíří ke dveřím do svého domu.

Následuju ho.

První znepokojivá věc, které si všimnu, je špinavá podlaha. Wells nechává stopy v sazích a já jdu za ním do jídelny. Na stole leží rozdělané černé dýky a meče.

Wells si všimne mého výrazu a vyklene obočí. „Ty jsi to nevěděl?“ Svlékne si zástěru a hodí ji přes nepořádek na stole. „Tvůj otec sem před pár týdny nechal dopravit vůz naložený ohnivými kameny, s pokyny, abych z nich vyrobil co nejvíc zbraní.“

Doprdele…

Zbraně z ohnivých kamenů patří tomu, kdo je vyrobil. Jejich výrobce je může kdykoliv povolat, ať jsou kdekoliv. Jde o smrtící zbraně proti Dědicům, schopné zabít v člověku magii a způsobit nezhojitelná zranění. A ohnivé kameny jsou neskutečně vzácné. Příliš vzácné, než aby se jich mohlo vytěžit tak velké množství bez obrovského úsilí. Otec se o ničem takovém nezmínil…

Nejznepokojivější však je množství zbraní, jež Wells vyrábí. Když se stal kovářem, složil krevní přísahu, že nikdy nepovolá žádnou zbraň z ohnivého kamene, o jejíž výrobu bude požádán. A i když je běžné, že král tu a tam výrobu nějaké takové zbraně zadá, toto množství je naprosto neslýchané.

Podívám se na Wellse. „Proč ses o tom nezmínil, když jsem tu byl minule?“

Vlažně pokrčí rameny. „Myslel jsem, že o tom víš,“ odpoví a pokračuje do kuchyně.

Jdu za ním. „Kde je Olivie?“ zeptám se.

„Poslal jsem ji ke svým rodičům.“

Tím se vysvětluje jeho nevrlost. Wells a Olivie se od svých šestnácti nikdy neodloučili na delší dobu než jeden den. A taky se tím objasnil stav jejich domova. Olivie by prskala zlostí, kdyby viděla, jak to teď u nich doma vypadá.

Wells se prohrabuje skříňkami a zprudka pokládá jejich obsah na pult. Ramena má ztuhlá napětím. Jakmile najde konzervu, která mu vyhovuje, vytáhne ze zásuvky nůž, zabodne jej do víčka a odklopí ho. Zakloní hlavu a začne si obsah konzervy sypat do úst.

Teprve teď si všimnu, jak zhubl. „Kdy jsi měl naposledy pořádné jídlo?“ Neodpoví. Vylovím ze zásuvky lžíci a zasunu ji do konzervy s hráškem, než si ji stačí znovu přiložit ke rtům. „Co se děje, Wellsi?“

Zvedne lžíci, i když s jasnou nevolí. „Je těhotná,“ řekne s plnými ústy.

Chvíli mi trvá, než jeho slova vstřebám.

Olivie je těhotná. Páni.

„To je… báječné, Wellsi.“ Odkašlu si, abych přidal do hlasu víc radosti. „Blahopřeju.“

Přikývne, ale bez sebemenšího nadšení.

Jsme ve válce a té se nedá uniknout. Jako královský kovář je na tom dost dobře, aby si pořád mohl dovolit nakupovat potraviny a další nezbytnosti, ale vidím, jak je vychrtlý. Poslední tři roky doplňuje armádní zbrojnice, které vyprazdňujeme za zlomek času, který je trvalo naplnit. V žádném případě není vhodná doba na to, aby někdo přivedl na svět dítě.

Naopak je to ta nejhorší chvíle.

„Na severním pobřeží bude i s dítětem v bezpečí,“ řeknu.

„Na jak dlouho?“ Hodí lžíci do prázdné plechovky, ale ví právě tak dobře jako já, že na takovou otázku neumím odpovědět. „Olivie má dojem, že ti Jovie původně nabídla příměří,“ zabručí a podívá se mi do očí.

„Olivie s ní mluvila?“ zeptám se a mám co dělat, abych zamaskoval pobouření. Neodpoví – ví, že ani od něj nestrpím zradu. „Jestli se Olivie domlouvá s naším nepřítelem…“

„S tvým nepřítelem,“ opraví mě a z očí mu vyšlehne plamen – jako by mě vyzýval, ať se odvážím dokončit větu.

Zatnu zuby, abych potlačil zlost.

Do výrazu mu pronikne bolest a zmatek, ale nespouští ze mě pohled. „Nic z tohohle se nemuselo stát,“ řekne a zavrtí hlavou. „Tolik lidí přišlo o život, a kvůli čemu?“

Mou odpověď podbarvuje nevíra. „Chtěla za to hlavu mého otce.“

Popadne ho vztek a udeří plechovkou o kuchyňský pult. „Ušetřil jsi muže, který mi dal na krk tenhle obojek!“

Jsem tak ohromený, že mě nenapadá žádná odpověď.

Nikdy jsem neřekl Wellsovi a Olivii o Joviině ultimátu. Kdykoliv jsem o tom chtěl začít, nedokázal jsem se přimět k tomu, abych jim řekl pravdu o událostech před necelými čtyřmi lety. Po nějaké době jsem usoudil, že bude nejlepší nechat pravdu pohřbenou s mrtvými členy rady.

Ale mám-li být k sobě upřímný, vždycky jsem tušil, že by to nepochopili; opakovaně vyjadřovali nespokojenost s otcovým panováním.

Otočí se a udeří do skříňky za sebou. Vylévá si zlost – na čemkoliv –, aby neprovedl něco, co by nemohl vzít zpátky. Například aby na mě nevztáhl ruce.

Po chvíli ticha promluví, stále otočený zády ke mně. „Víš stejně dobře jako já, že Maile už dávno mohlo využít naší slabosti.“ Obrátí se zpátky ke mně. Teď už je o něco klidnější. „Vědí, že jsme přesunuli veškerá vojska k hranicím s Roisonem. Nic jim nebrání ve vpádu do naší země, plenění – sakra, ani v obsazení hlavního města. Ale neudělali to.“ Prosebně se na mě zadívá. „Musel jsi přemýšlet nad důvodem.“

Přemýšlel jsem nad ním až do omrzení. Nic na celé téhle válce nedává smysl. Evelyn měla dokonalou příležitost napadnout nás od západu, ale neudělala to. Jovie měla prostředky k rozpoutání vzpoury přímo v hlavním městě, ale nevyužila jich.

Zůstává jediné, hořké zdůvodnění, ze kterého se mi dělá zle víc než z čehokoliv jiného: Jovie nikdy neměla v úmyslu zničit otcovu vládu ani Kentu. Pokusila se zabít mého otce jen proto, aby udělala radost svému milenci, Wrenovu synovi. Kaiovi.

Neřekl bych však, že je vhodná chvíle, abych pověděl Wellsovi o svém podezření, ani že jsem dal rozkaz k přepadení na severní hranici Maile.

Bojoval jsem s tím rozhodnutím dlouhé měsíce, a ačkoliv nás Maile nenapadlo přímo, brání strouským lodím v tom, aby mohly připlouvat k našim břehům. Nedostává se nám mužů, zbraní, jídla, dokonce i zatraceného vosku na svíčky pro bohy, a je to jejich vina.

Ze všech životů, jež jsem kdy ukončil, mě žádné nepronásledují tolik jako ty, jež jsem možná obětoval, když jsem zachránil otce. Naši lidé padají jako mouchy. Čím déle trvá válka, tím těžší je odlišit, kdy je nějaké rozhodnutí správné a kdy je jen jednodušší, ale v žádném případě nepřijmu vinu za činy jedné holky.

Pořád mě pronásleduje vzpomínka na to, jak přiložila mému otci k hrdlu dýku – tutéž dýku, kterou jsem nosil na její počest.

Z myšlenek mě vytrhne Wellsův hlas. „A je to stejný obojek, jaký jednoho dne zavěsí na krk mému dítěti, Ackere.“

„Co tím chceš říct?“ zeptám se a zahledím se mu do očí. „Že stojíš proti mně?“

Zavrtí hlavou. „Nikdy nebudu stát proti tobě,“ odpoví a položí si dlaň na hruď. „Jenom tě žádám – jestli můžeš nějak zastavit tuhle válku, jakkoliv… prosím… udělej to.“

Wells mi ve třinácti zachránil život, když se vrhl před šíp určený mně. Tuhle laskavost jsem mu oplatil, když jsem ho hned vzápětí srazil z trasy dalšího šípu. Takové pouto se nedá pominout a nedá se ani změřit.

Proto mi zoufalství v jeho hlase působí takovou bolest.

Skloní hlavu v tradičním kentském gestu věrnosti. „Už bylo prolito hodně krve, ale…“ Vzhlédne a s novým zanícením se mi podívá do očí. „Je tvůj protějšek. Vyslechne tě.“

Sevře se mi srdce. „Ona není Olivie, Wellsi. Všichni, kdo jsou spojení Párovacím poutem, nemusejí být zamilované protějšky.“

Teď v jeho výrazu čtu nejhorší emoci ze všech: zklamání. „Můžeš si lhát, jak jenom chceš, Acei, ale víš stejně dobře jako já, že mohla udělat horší věci. Dala přednost válce před zabitím tvého otce, protože jsi ji požádal, aby ho ušetřila. Jestli to není láska, pak nevím.“

Jsem příliš vyčerpaný, než abych se s ním dohadoval o tom, jestli mě můj protějšek miluje, nebo ne.

Obrátím se k odchodu. „Pokusím se ti sehnat víc železa,“ řeknu a vyjdu z jeho domu.

Na rozdíl od něj mám manželku, ke které se musím vrátit.

3. kapitola

JO

Pozorně se rozhlížím, jestli mezi těly neuvidím nějakou purpurovou barvu, ale převažuje červeň strouských znaků, za což jsem vděčná. Nedaleký voják přišlápne jednoho z mrtvých a s mokrým čvachtnutím mu vyškubne zakřivenou šavli z hrudi. Zakřivené čepele často uvíznou v těle, jakmile krev mrtvého ztuhne. Voják si prohlédne zbraň a hodí ji na trakař.

Aspoň že už je na dohled konec bitevního pole. Vojáci procházejí mezi posledními oběťmi a odebírají jim použitelnou výbavu, zatímco večerní stráž vrší těla padlých na hromadu ke spálení. K přenášení každého strouského vojáka je třeba dvou našich mužů. Jsou to pořádní hromotluci, všichni.

V severních částech kontinentu, kde jsou zimy jen zřídka mírné a kde si ke snídani dávají čerstvé hovězí, vyrůstají ti nejkrutější z mužů. Pokud se tak vůbec dají označit. Jako muži. Jizvy na obličejích, pažích i prsou jim dodávají nestvůrné vzezření. Šrám způsobený ohnivým kamenem za každý život, který vlastnoručně ukončili.

Viděla jsem, jak v žáru bitvy vykřikují počty svých obětí.

Trofeje, tak je označil generál Samasu.

Tenhle konkrétní boj byl krátký. Nešlo o nic víc než potyčku před spaním. Pohrávají si s námi celé měsíce – od chvíle, kdy dorazili. Posílají sem dolů vždycky pár set mužů, někdy tisíc. Počty, s nimiž nás přepadají, jsou pokaždé jiné, takže nikdy nevíme, co nám který den přinese.

Nejsme naivní a uvědomujeme si, jaký je jejich záměr: odvést pozornost našich vojenských sil a v náhodných intervalech nás obtěžovat, zatímco jejich skutečným cílem je přepravovat pomoc a muže přes záliv do Kenty. Věděli jsme, o co jim jde, od okamžiku, kdy jsme obdrželi zprávy, že v horách těsně za naší hranicí byli spatřeni strouští bojovníci. Očekávali jsme to, ale ani tak nešlo o ideální situaci, protože jsme museli narychlo rozestavit prapory podél společné hranice, a tím rozdělit naše zdroje. Potraviny a další zásoby teď musejí proudit do dvou opačných směrů. Zásoby jako voda, polní lůžka, oblečení a olej.

Vzdychnu a od úst mi vystoupá obláček páry. Od obzoru se šíří noc – obloha šedne a objevují se na ní první hvězdy. Rychle se blíží zima a já se na ni nijak netěším. Matka mi řekla, že si na řezavý vítr i pach ledu ve vzduchu zvyknu, ale zatím se to nestalo.

„Tady bys být neměla.“ Ohlédnu se přes rameno po zdroji podrážděného hlasu. Generál Samasu ukáže na jednoho vojáka – rozkaz beze slov – a obrátí se ke mně. „Potřebuješ si odpočinout.“

Shýbnu se pro dýku, kterou tu někdo upustil. „Mluv za sebe, starče.“

Fredrich, voják vedle něj, hází zabavené zbraně na odkrytý vůz. Za ty měsíce, co tu jsme, jsem ho slyšela pronést celkem pět slov, takže když zaznamená můj spor se Samem, jeho povytažené koutky úst mě překvapí. Zejména když uvážím, že se my dva nemáme zrovna v lásce.

Poprvé jsem si všimla, že mě Fredrich sleduje, už v Maile. Objevoval se na střechách domů nebo v průchodech ulic. Držel se v dohledu, ale nikdy příliš blízko. Když jsem se matce zmínila o tom, že mě sleduje nějaký voják, přiznala, že požádala Sama, aby mi zajistil ochranu. Nechtěla jsem ji rozrušovat, a tak jsem se s tím smířila v domnění, že matčina paranoia časem odezní. Když jsem ale zjistila, že ho mám za zády i tady u hranice, měla jsem toho dost a jasně jsem mu nakázala, ať se ode mě drží dál. Tváří v tvář mému hněvu na mě jen lhostejně hleděl.

Dál prohledávám bitevní pole a odháním mouchy, které se kolem mě rojí. Vždycky se zase hned vrátí. Představují neustálou obtíž. Jejich bzukot nás doprovází od první bitvy, jako by věděly, že pokud kolem nás budou poletovat dost dlouho, dočkají se večeře.

Nejradši mají oči mrtvých.

Zrak mi padne na purpurovou nášivku, která je vidět pod ležícím Strouanem – vidím i část zlatého motýla, který tvoří mailský erb. Zasunu pod tělo botu a odvalím těžkého bojovníka stranou, abych se dostala k muži pod ním.

Zajíknu se.

Toho mladíka znám. Viděla jsem ho v táboře. Myslím, že je to syn nějakého farmáře. Často v mé přítomnosti klopil oči. Nejdřív jsem si myslela, že za tím stojí ostych, ale časem jsem si uvědomila, že se snaží skrýt, jak mnou pohrdá. Patrně šlo z jeho strany o laskavost.

Je to zvláštní. Vypadá téměř mírumilovně, jako by spal – nebýt krve na jinak bílém obličeji. Většina vojáků umírá se zkřivenými obličeji a vytřeštěnýma očima, jako by jejich boj pokračoval i za oponou na konci života.

Bolest na prsou mě z nějakého důvodu uklidňuje a já ji vítám.

Zvednu ruku a zamávám na znamení, že potřebuju pomoc s odnosem jednoho z našich padlých bratrů. „Maile!“ vykřiknu.

Jeden nedaleký voják upustí zbraně, další už překračuje tělo před sebou a míří ke mně. Sklopím oči k mailskému vojákovi a prakticky přestanu dýchat. Má otevřené oči, a i když jsou otupělé, nedá se pochybovat o tom, že mi oplácí pohled.

Žije.

On žije.

Přikleknu k němu. „Raino!“ Jemně vezmu jeho tváře do dlaní, zadívám se mu na zorničky a pak i na pomalé zvedání jeho hrudi – mělký nádech, který mu trvá příliš dlouho. „Raino!“ zařvu. „Sežeňte někdo Rainu!“

Slyším, jak se blíží dusot nohou. „Jde sem,“ řekne mi někdo.

Připadá mi to jako celá věčnost, než se objeví léčitelka a přiklekne k vojákovi z druhé strany. „Jsem tady,“ ohlásí a přejíždí očima po těle zraněného. „Sundej mu zbroj.“

Neobratně zápolím s přezkami po straně hrudního plátu a Raina mi pomůže zvednout kov. Ta trocha vzduchu, který ve mně ještě zůstával, zmizí při pohledu na tmavou obdélníkovou sekeru zaťatou do jeho břicha. Ohnivý kámen.

Raina se mi podívá do očí a tichá odevzdanost v jejím pohledu rozdmýchá oheň vzteku, který ve mně dlouhodobě plane.

„Zkus to,“ pokynu jí. „Překulíme ho.“

Nečekám na její pomoc, chytím vojáka za kožené šaty a obrátím ho na bok. Z hrdla se mu vydere tichý sten, ale Raina i já v mrtvém tichu zíráme na jeho záda. Sekera mu prošla páteří.

„Jo…,“ osloví mě Raina konejšivě.

Nevšímám si jí a vytrhnu zbraň z rány. Skutečnost, že se nevyřine skoro žádná krev, ještě prohloubí mou beznaděj. Když se mi podaří překulit vojáka zpátky na záda, abych se mu podívala do obličeje, jeho oči už zeskelněly a vyprchal z nich život. Ruka, kterou mu položím na hruď, se nehýbá.

Je mrtvý.

Uběhlo jen pár vteřin, ale teď je mrtvý.

Sednu si na paty a zadívám se na něj. Už nevypadá, jako by klidně spal – jeho otevřené oči jsou plné strachu.

Promarnila jsem jeho poslední chvíle snahou o záchranu, ačkoliv jsem se mu měla pokusit nabídnout útěchu.

Ale co si nalhávám? Nejspíš mě právě teď cestou do posmrtného života proklíná.

Zamrkám a vzhlédnu. Obstoupili nás další vojáci. Z jejich výrazů čtu lítost a zlost, jež se, jak vím, zračí i v mém obličeji, ale u některých vidím lhostejnou otupělost: viděli příliš mnoho mrtvých, aby je smrt ještě dojímala.

Zahlédnu plavé vlasy – to se mezi nimi prodírá Sam. Máchne rukou na znamení, že se mají rozejít.

Přiměju se vstát. „Pojď,“ řeknu mu a stoupnu si k nohám mrtvého vojáka. „Naložíme ho na vůz.“

Sam mi mlčky pomůže zvednout tělo. Odneseme ho na zakrytý vůz a položíme ho vedle dalších padlých. Sam sejme vojákovi z ramene nášivku, já ji od něj převezmu, připnu ji ke straně vozu a uhladím zaťatou pěstí. Rodiny se z nich dozvědí totožnost mrtvých a budou si je moct odebrat k pohřbu.

Dnes jsme zatím napočítali sedmnáct padlých. To ve srovnání s jinými dny není tak špatné číslo.

Sam mi položí dlaň na paži a zastaví mě, než se můžu vrátit na bitevní pole. „Pro dnešní večer už jsi udělala dost.“

Pokusím se mu vymanit, ale drží mě pevně.

„Jovinie,“ osloví mě celým jménem. „Už jsi udělala dost.“

Tvrdě se mu podívám do očí barvy pšenice a napadne mě, jestli ho nemám usadit. Zlost, která mi neustále plane v hrudi, dychtí po boji.

Pustí mě, jako kdyby vycítil, že se chystám vychrlit oheň. „Pole už je skoro vyklizené.“

Rozhlédnu se a skutečně, mrtvé Strouany olizují první plameny a k nebi stoupá sloupec šedého dýmu. Přenesu pohled na skvrny kouře v dálce. Naši protivníci v horách se chystají přenocovat. Nepochybně vidí, jak spalujeme jejich druhy.

Podvolím se, přikývnu a Sam se marně snaží zamaskovat úlevu.

Když dorazím na kraj tábora, ve vzduchu visí takřka hmatatelná únava. Cítím na sobě pohledy svých mužů. Těch samých, po jejichž boku bojuju, jím a truchlím. Bylo důležité, abych každému z nich dokázala, co ve mně je – každému z mužů vyslaných do války, již jsem zahájila. Jenom jsem si neuvědomovala hloubku své provinilosti za volby, které jsem učinila, ani tíhu jejich pohledů. Když je míjím, uctivě sklánějí hlavy a já si odpírám úlevu, již by mi přineslo, kdybych odvrátila zrak.

Hodiny bezprostředně po bitvě jsou vždy klidné, ale dnes večer je ticho v táboře obzvlášť tíživé. Jako kdyby vzhledem ke krátkosti potyčky byla smrt našich mužů o to nesmyslnější. Ve srovnání s ruchem a hemžením, když jsme sem přitáhli, dnes tábor působí pustě. Na začátku nás bylo tolik, že jsme měli sotva dost místa, abychom tu mohli chodit.

Teď má aspoň každý svoje lůžko.

4. kapitola

JO

Ve stanu si odepnu zbroj a ramena mi poklesnou úlevou. Shodím těžký kov na zem, aby ho sloužící ráno odnesli na očištění, svléknu si kožený úbor nasáklý bahnem a krví a položím ho na zbroj. Okamžitě mi naskáče husí kůže.

Tělo mi obkružuje dlouhý postroj s mangi kameny propojený se smyčkou kolem krku. Visí mi mezi prsy a pod hrudí se dělí na dvě větve. Procházejí přímo přes jizvu od postřelení šípem, přes místo, kde sídlí moje magie, přes boky a na zádech se opět spojují. Bylo třeba řady pokusů a omylů, než se podařilo dovést postroj z mangi kamenů k dokonalosti, ale teď už je dostatečně volný, abych v něm mohla bojovat, přičemž zároveň tlumí mou magii a pouto, jež je s ní spojené.

Řetízek z mangi kamenů – obvykle schovaný pod šaty – váží jen o málo víc než jablko v dlani, ale z nějakého důvodu mě tíží víc než železný plát, který si každý den připínám k hrudi. Hanba, jež se váže k tomu, že ho nosím, neochabuje – vím, že moji lidé vnímají podobné obojky jako symbol útlaku. Jak je mám vést se silou a hrdostí, když nade mnou visí Párovací pouto? Potřebuju ty kameny, aby mě netáhlo za Ackerem, nebo jeho za mnou. Potřebuju je, abych si chránila mysl. A srdce.

Jsem vděčná za malé množství čisté vody v lavoru a umyju se, jak to jde nejlíp. Potom se obléknu do pracovní uniformy. Lůžko v rohu mě vábí jako bájné sirény v zálivu. Toužím po spánku, ale vím, jaké hrůzy na mě čekají, až mu podlehnu.

Už dlouho utíkám před nočními můrami. Od Kenty. Před sny, ve kterých Kai podřezává Ackerovi hrdlo a já musím přihlížet, jak z jeho tmavých očí plných odporu vůči mně vyprchává život. Před sny, ve kterých se mě Acker snaží zabít, já se z nich probírám s lapáním po dechu a hmatám po domnělých prstech, jež mi svírají hrdlo.

Nejhorší jsou ale dobré sny.

Jako například znovunalezené vzpomínky na moje ukradené dětství nebo vzpomínky na čas strávený na Alaze s Kaiem a Messerem. Vzpomínky, v nichž jsem nucena znovu prožívat čas s Ackerem. Na té lodi, na souši… v měkké posteli s čistým prádlem.

Ať už dobré, nebo zlé – nechci žádné sny.

Do kostí mi proniká chlad. Zachumlám se do kabátu a posadím se na židli ke stolu. Z krabičky na stole vezmu zápalku, škrtnu s ní o dřevěnou plochu a zapálím olejovou lampu, která okamžitě zalije vojenskou mapu přede mnou oranžovou září.

Podívám se na kupu pergamenů a nedokončený dopis, ale představa, že bych měla formulovat celé věty, mi právě teď připadá příliš skličující. Místo toho si vezmu z vrcholu hromádky textů knihu – Královnu Asu – a nalistuju stránku, kde jsem minule skončila.

Poslední známý světlonoš není tématem, jemuž bych se dnes v noci chtěla věnovat. Myslela jsem, že když se o dřívější královně Maile dozvím co nejvíc, mohla bych se, já nevím, poučit z jejích chyb, ale kdykoliv čtu o jejím zbrklém, impulzivním panování, nacházím v jejích činech něco sama ze sebe. Jakkoliv si opakuju, že nejsem pomstychtivá ani krutá, nejsem si tak jistá, že dějiny nebudou vnímat moje jednání právě tak.

Kdybych mohla, vrátila bych se do minulosti a změnila bych svoje volby.

Po odplutí z Alahy s Ackerem a po přistání na pevnině jsem se měla vykašlat na Kaie i vzpouru. Místo abych jela do kentského paláce, měla jsem přesvědčit Ackera, aby se se mnou vydal do Maile. Pak by na vlastní oči viděl, jak může být všechno jiné bez potlačování magie pod tyranskou vládou jeho otce, a události se mohly vyvinout jinak.

Snažím se k sobě být shovívavá, připomínám si, že jsem byla mladá, naivní a nedůvěřivá – nevěřila jsem skoro nikomu a Acker nebyl výjimkou. A nikdy za mnou nepřišel, neposlal ani jedinou zprávu po poštovním holubovi. Střídavě se zlobím na něj a sama na sebe. Kdyby mě opravdu miloval, jak jsem si myslela, nikdy by si nevzal Irinu.

Prudce zaklapnu knihu, předkloním se a opřu si bradu o pěst. Jsem rozhodnutá, že neusnu. Mapa mi oplácí pohled, skoro jako by se mi vysmívala. Přejedu očima po vyznačených valech mezi horami. Strouští bojovníci obsadili řadu skalních říms a jejich známé pozice jsou na mapě vyznačené čtvercovými kolíčky. Slyšela jsem, že na některých místech nejsou římsy širší než několik desítek centimetrů. Jsou natolik drzí, že se promenují všem na očích. Vidí na nás a vědí, že za nimi nemůžeme.

Jsou příliš vysoko. V příliš otevřeném prostoru.

Sam mi vyprávěl o bitvách, které trvaly celé roky, o válkách, jež se táhly desetiletí, a já se modlím ke všem bohům, abych žádnou takovou neprožila. Toužím, aby tahle válka skončila, a přitom ještě ani nezačala. Aspoň ne pořádně. Podrážděně máchnu rukou a smetu značky z mapy na zem.

Před stanem se ozývají kroky. Vojáci se vrací z bitevního pole. Očekávala jsem, že válka bude hlučná, a v žáru bitvy taková opravdu je, ale potom? Panuje bolestné ticho.

A má hlava těžkne čím dál víc.

Položím si ji na předloktí a zavřu oči. Poslouchám pravidelné kroky večerních hlídek, které se vrací na noc do tábora. Z nějakého důvodu mě to konejší. Jako houpání vln na moři. Po chvíli téměř cítím vůni a chuť slané vody ve vzduchu.

Je to jeden z nejhorších snů vůbec. Vynáší na povrch emoce, které se v bdělém stavu neustále snažím potlačovat. A podvědomí mě nenechá uniknout pravým tužbám mého srdce.

Jedna z největších je…

Tohle ti bude chybět, řekne Acker.

Vyžaduje ode mě veškeré úsilí, abych k němu vzhlédla. Vůbec ne.

Usmívá se na nebe, oči stále zavřené, a já pozoruju kapku vody, která mu stéká po hrdle. Je odpoledne, právě jsme se vykoupali a on mě přesvědčil, abych si s ním lehla na palubu. Z nějakého důvodu je posedlý mými spacími návyky. S tváří položenou na vnitřní straně jeho bicepsu zavřu oči a přijmu svůj osud.

Bude, trvá na svém a palcem mě lenivě hladí po paži.

Je to neskutečně příjemný pocit.

Nastane den, kdy nezabiješ žádného muže.

Do mé ospalosti pronikne zmatek. Co jsi to právě řekl?

Jemné pohupování lodi se zastaví. Budeš uvažovat, co to s tebou je, pokračuje hlasem, který je pro mou duši jako balzám. Protože jak by ses mohla vzdát toho pocitu, když zarazíš čepel do těla jiného člověka?

Něco tu není správně.

Otevřu oči a vidím, že na mě hledí. Jeho tmavé oči jsou na denním světle mírné a ospalé. Oba jsme hrozní lidé, Jovie, řekne. Teď mě hladí po vlasech. A je v pořádku si to přiznat.

Po chvíli zmatených úvah si říkám, že… má možná pravdu. Přitisknu se k němu víc, nechávám se hýčkat teplem jeho těla i spánkem, jenž mi zavírá víčka.

Vtom mě něco probudí.

„Kurva, B.!“

Zamžikám na Messera. Pomalu si uvědomuju, kde ve skutečnosti jsem. Sedím ve svém stanu a právě jsem zabodla dýku těsně vedle Messerových prstů položených na stole.

Nejsem na lodi uprostřed oceánu.

Vytrhnu dýku ze stolní desky, položím ji stranou, narovnám se a otřu si pramínek slin z tváře. „Proč ses ke mně tak připlížil?“

„Málem jsi mi ufikla prst,“ odpoví a ublíženě si ho prohlíží.

Mávnu nad jeho obavami rukou. „Určitě by zase dorostl, až by ses příště v něco proměnil.“

S hrůzou na mě zůstane zírat. „Takhle to nefunguje.“

Jak bych to mohla vědět? Já se ve svém volnu neproměňuju v okřídlence.

Podívám se na jeho polonahé tělo. „Jsem ráda, že jsi tentokrát našel aspoň kalhoty.“

„Sebral jsem je jednomu chudákovi pár stanů dál. Určitě bude dost smutný, až se vzbudí.“

V žádném případě nechci vědět, jestli je ten chlapík měl oblečené, když mu je Messer kradl. „Co tu děláš? Měl ses hlásit až za týden.“ Messer zvážní a mně se zježí chloupky na šíji. „Co se děje?“

Chvíli trvá, než promluví, a těch několik vteřin stačí, abych pochopila, co se chystá říct. „Kai dnes ráno poslal zprávu. Letěl jsem rovnou sem.“

Sevřou se mi útroby a spolknu žaludeční šťávy, které mi vystoupaly do úst. „Roison je připravený vpadnout do Kenty?“

Vážně přikývne. „Ano.“

Byla to jen otázka času, ale i tak se mi ta novinka jen těžko vstřebává.

Messer vycítí mé zděšení a přistoupí o něco blíž. „B…“

Rychle vstanu, abych se vyhnula jeho objetí, a shýbnu se pro dřevěné značky, které jsem předtím shodila z mapy. „Potřebuješ se někde vyspat?“ zeptám se ho, zatímco se je snažím nabrat všechny najednou. Nejde to.

Povzdechne si a klekne si, aby mi pomohl. „Odpočinek přes noc by se mi před zpátečním letem hodil.“

Rozhodím posbírané značky po mapě a sednu si zpátky na židli. „Vezmi si postel. Já musím ještě odpovídat na dopisy.“

Opře se o stůl. „Taky se potřebuješ vyspat. Vypadáš hrozně.“

Probodnu ho pohledem. „Sám vypadáš hrozně.“

Podívá se na svůj nahý trup, který je – objektivně – velice pěkný, a přimhouří na mě oči. „Jsme přátelé, B. Navzájem si nelžeme.“

Zakotvím pohledem na jizvě ve tvaru písmene V pod jeho klíční kostí, jasně patrné na pozadí jinak hladké kůže, ale hned nato ho plesknu přes břicho. „Jestli nenapíšu matce nejmíň jeden dopis denně, pošle pro mě kavalérii.“

Zabere to – vidím, jak se mu uvolní napjatě sevřené rty. „O tom nepochybuju.“

„Zůstaň tu přes noc,“ pobídnu ho. „Odpočiň si.“

Nadechne se a rozhlédne se po mém stanu. „Určitě tu pro mě nenajdeš lepší využití?“

Messer se hrozně nerad zdržuje ve vnitrozemí, ale výčitky svědomí z toho, že mě nenásledoval do bitvy, ho trápí víc. Přes veškeré ujišťování, že jsem bez něj v pohodě, se o tom zmíní při každém hlášení, jež mi podává.

„Drake by mi vynadal, kdybych ho o tebe připravila.“

„Pořád mě staví do čela hlídek.“

„Nepochybuju, že z dobrého důvodu,“ odpovím s upřímným úsměvem. „Než ráno vyrazíš, vrať, prosím, ty kalhoty.“

Zakoulí očima a zazubí se. „Jak si přejete, vaše…“

Hodím mu do obličeje jednu dřevěnou značku z mapy. „Opovaž se.“

Stanem zazní jeho smích. V další chvíli padne na lůžko a se spokojeným vydechnutím zaboří obličej do mého polštáře.

5. kapitola

ACKER

Posel mi vtiskne do ruky svinutý pergamen a já ho kývnutím propustím. Zmizí právě tak rychle, jako se objevil. Opatrně se podívám přes hodovní síň plnou lidí na svého otce. Je pohroužený do rozhovoru s Paulem. Zdá se, že urozený lord nějak přesvědčil otce, aby si dnes večer dal skleničku, ačkoliv se pořád paranoidně bojí další otravy. Podle jejich zrůžovělých lící se zdá, že už se u obou projevují účinky vína.

„Chudák,“ poznamená Hallis a napije se z vlastního poháru.

Sleduju směr jeho pohledu a vidím, jak se otcův královský ochutnávač v rohu místnosti kymácí. Neurozený chlapec nemá šanci odolávat síle palácového vína. Přinejmenším ne objemu, jaký Paul s oblibou konzumuje.

Otočím se k hodovní síni zády a přejedu dlaní po krbové římse. Nechci, aby někdo viděl znechucení, které se marně snažím maskovat. Před necelou hodinou jsme vyšli ze zasedací místnosti, kde jsme vyslechli šokující hlášení o počtu obětí na hranicích. Dalších deset tisíc mužů zemřelo a klíčové hornické město je v rukou nepřátel. Dochází nám uhlí a třetina zásob obilí kvůli nevhodnému uskladnění zplesnivěla.

A rada si tu klidně hoduje a popíjí, jako by se nic nedělo. I na schůzi působili zvláštně uvolněně. Jako by pouhé pobývání v otcově blízkosti zklidňovalo jejich zjitřené mysli. V posledních několika týdnech byl král kupodivu přítomný a podařilo se mu zmírnit výbušnou atmosféru předchozích schůzí.

Ukolébal všechny až na Tyreeka, Johannese a Daze. Ti sedí na opačné straně stolu a nemají před sebou ani drobek jídla nebo kapku pití. Podle toho, jak se tváří, jsou stejně znechucení veselím a opilostí ostatních členů rady jako já. Ani jeden z nich se nenarodil jako šlechtic. Člověk může žít mezi zdmi paláce a neuvědomovat si tragickou situaci obyčejných lidí, ale tihle tři ji znají velice dobře.

Hallis se ke mně nakloní, aby mě zakryl vlastním tělem před všetečnými pohledy. Narovnám se a rozlomím červenou voskovou pečeť na svitku. Přeletím slova pohledem a zmačkám pergamen v ruce.

Hallis mlčky čeká, až ho seznámím s obsahem zprávy.

Chvíli mi trvá, než se zklidním. „Mailské námořnictvo potopilo v zálivu třetinu strouské flotily.“

Hallis přešlápne, rozhlédne se, jestli nás někdo neposlouchá, a zeptá se: „Jak?“

Musím se ovládat, abych neuhnul před jeho pohledem, když mu doslovně tlumočím obsah zprávy. Poslední slovo vyplivnu jako kletbu. „Ejun.“

Tihle bájní tvorové vyhynuli už před tisíciletími, ale je tu jeden měnivec, o kterém vím, že se umí proměnit ve smrtícího, lidožroutského ptáka. Joviin mazlíček – Messer.

Hallisovi se po obličeji pozvolna rozlije pochopení. Přikývnu. V žilách mi i přes blízkost hučících plamenů v krbu tuhne krev.

„Doprdele,“ uleví si a opře si ruce v bok. „Tvůj otec bude nesnesitelný, až to zjistí.“

Otcův prvotní hněv po Joviině zradě odezněl, ale urážky, jimiž mě počastoval, mě pořád pálí. Zamilovaný pitomec. Zabedněnec. Hlupák. Časem se mi omluvil za to, že se ke mně v prvních týdnech choval tak příkře. Dokonce zašel tak daleko, že mi projevil pochopení.

Jednou večer mi ve svém salónku položil dlaň na rameno a řekl: „Proč myslíš, že nechávám Gretu v knihovně? Můj protějšek mi taky jednou nebo dvakrát dal pěkně zabrat.“

Ale vzhledem k otcovu současnému opojení vůbec nechci pokoušet jeho trpělivost.

Vyhodím pergamen do krbu.

Vyměníme si s Hallisem pohledy a vydáme se opačnými směry. Procházím kolem strážných v přilbách, u stěny s okny z barevných skel, abych se vyhnul nevítané pozornosti. K východu ze sálu už mi chybí jen několik kroků, když za sebou uslyším otcův hlas. Zní v něm jasný nesouhlas.

„Synu.“ Pronese to jediné slovo jako projev náklonnosti, ale podložený nepopiratelnou autoritou.

Zastavím se a otočím se k němu čelem. „Otče.“

„Kam tolik spěcháš?“ Vzdálí se od svých společníků a jeho oči najednou působí zcela střízlivě.

„Necítím se úplně dobře.“ Položím si ruku na břicho. „Dnes večer půjdu brzy spát.“

Našpulí rty a já vidím, jak uvažuje nad mými slovy. Pořádá tyhle večeře jako důkaz sebevědomí určený širší šlechtě i radě. Nic není důležitější než zachovávat před lidmi dojem, že máme všechno pevně v rukou.

Lidé hodnotí stav země podle nás. Nikdy nedávej najevo svoje obavy.

Položí mi dlaň na rameno. „Princ by nikdy neměl nechávat svou manželku samotnou s dvorními hodnostáři.“

Slyším zaskřípění vlastních zubů. „Jistě.“

Otočím se ke stupínku a podívám se na Irinu. Neopustila svoje místo od chvíle, kdy jsem jí před několika hodinami při začátku večeře odsunul židli. Vypadá vznešeně a je bezchybně upravená. Často přemítám, jestli za jejím zevnějškem stojí čas a pečlivá příprava, nebo jestli jde o iluzi. Bez jejího obojku je možné oboje.

Má zášť ještě zvyšuje tíhu a dusivost obojku kolem mého vlastního krku.

Vykročím k ní. Chvíli si pohrává se sýrovou kostkou v prstech, než si ji vloží do úst. Když stoupám na stupínek, zakotví na mně pohledem, a jakmile si uvědomí, že jdu k ní, narovná se a nasadí výraz pozorné podřízenosti.

Oba víme, že jde o klam.

„Manželi,“ přivítá mě.

Rozhlédnu se po okolních dvořanech. Všichni jsou to klevetníci, kteří dychtivě čekají na jakékoliv sousto, o něž by se podělili s hladovými davy. Nikdy si ji příliš neoblíbili a za její osamělost nesu částečně vinu i já.

„Ženo,“ odpovím a nasadím okázalý úsměv. „Doufám, že ti nebude vadit, když se dnes večer odebereme do svých komnat poněkud dříve.“

„Ano?“

„Ano,“ potvrdím a v duchu ji zapřísahám, ať nedělá potíže. Položím ruku na opěradlo její židle, skloním se jí k ramenu a druhou ruku před ní otočím dlaní vzhůru. „Hned teď.“

Trvá příliš dlouho, než se podvolí, ale nakonec vloží svou dlaň do mé. „Jak si přejete, Vaše Výsosti.“

Vím, že bych podle otcova přání měl provést manželku hodovní síní k hlavnímu vchodu, abychom udrželi iluzi silného spojenectví se Strou, ale já s ní místo toho zamířím k zadnímu schodišti. Nic nenamítá, když scházíme po úzkých schodech do kuchyně. Jakmile se vynoříme ze stínů, břinkání hrnců i rozhovory okamžitě ztichnou. Omluvně kývnu a položím Irině ruku na záda, abych urychlil její odchod.

Jakmile jsme sami, ucukne před mým dotykem. „Nemusíš mě postrkovat.“

Jsem rád, že nepřestala hrát svou roli před svědky, ale ví stejně dobře jako já, že služebnictvo má ve zvyku špehovat zpoza rohů. Během posledního roku se ke mně chová čím dál odmítavěji a to poslední, co dnes večer potřebuju, je, aby se po paláci roznesly zprávy o další hádce mezi princem a jeho manželkou.

Irina se o něco uvolní, jako by si to právě uvědomila taky. „Celý den jsem strávila mezi dvořany, tak jsem trochu napjatá,“ zamumlá a dokonce se pousměje.

Rychlost, s níž se změnilo její chování, mě znepokojuje – skoro jako by se mnou soucítila. Ani si nevzpomínám, kdy jsem viděl naposled, jak se upřímně usmívá, natož kdy se usmívala na mě. Ale čím déle na ni hledím, tím víc mi připomíná dívku, které jsem se dvořil ve Strou. Připadá mi, jako by od té doby uběhla celá věčnost. Od doby, kdy jsem chtěl, aby tohle manželství klapalo – nejen kvůli našim dvěma zemím, ale i pro nás dva. Pro ni.

Irina vždycky byla citlivá. Příliš citlivá pro život mezi šlechtou. Její rodiče jí uškodili, když ji chránili před temnějšími stránkami života. Navštěvoval jsem ji, jak nejčastěji jsem mohl, abych se jí dvořil a abych posiloval porozumění mezi námi. A tehdy jsem se na návštěvy u ní vyloženě těšil. Nabízely mi oddech od vojska, aniž bych se musel vrátit do hlavního města. Týdny, kdy ode mě nikdo nechtěl žádná řešení. Týdny mimo otcův tíživý dohled.

Ale dívka, s níž jsem chodil na dlouhé procházky a s níž jsem si v přítomnosti jejích rodičů vyměňoval mnohoznačné postranní pohledy, je pryč. Dívka, která se rozzářila při těch nejprostších gestech – když jsem jí dával zabalené čokoládové bonbony nebo když jsem ji líbal na nejměkčí část ruky –, se zlomila v den, kdy jsem vyhlásil svůj úmysl vzít si místo ní Jovie. Udělal jsem to před celým dvorem shromážděným k hostině uspořádané na oslavu Joviina návratu, a Irina už pak nikdy nebyla jako dřív. Můj čin zničil jakoukoliv náklonnost, již ke mně chovala, a spolu s ní i její někdejší laskavost.

Na okamžik ve mně vyklíčí provinilost, ale hned zase zmizí a já se odvrátím, abych pokračoval k vlastní ložnici.

Od stěn se odrazí její podrážděné odfrknutí. „Takže jsme zase zpátky u tiché domácnosti?“

Nenechám se vyprovokovat.

„Jsi pořádný parchant, víš to?“

Podobně jako můj otec by si měla najít nějaké nové urážky.

„… zase spát v jejím pokoji a tvářit se, že neexistuju…“

A je to tu.

„… arogantní hajzl k ničemu…“

O tom by se dalo debatovat.

„… otci, že ho sleduješ.“

Dveře ložnice už mám na dohled, když mi dojde, co právě řekla. Zastavím se a pomalu se k ní otočím. „Prosím?“

S každým nádechem se jí dme hruď. „Řekla jsem,“ zavrčí a vyzývavě přikročí ke mně, „že povím tvému otci, že ho necháváš sledovat, kdykoliv opustí palác.“

Než stačí mrknout, sevřu jí hrdlo a narazím ji zády na stěnu. S rozšířenými zorničkami mě chabě drápe do zápěstí. Její povýšená troufalost se vmžiku vypaří. Skutečná Irina je vyděšená. A zoufalá, jak si uvědomím, když vidím, jak bojuje se slzami.

„Co si myslíš, že děláš, Irino?“

„Chci pryč,“ vyhrkne. „Chci pryč z tohohle manželství i z tohohle paláce plného samých zatracených pokryteckých tupců, které má tvůj otec pod palcem…“

Zacpu jí ústa dlaní. „Chceš se nechat zabít?“ zasyknu.

Ale Irina dál přes moji ruku ječí nesrozumitelná slova, takže ji musím zvednout za pas a odnést ji těch několik posledních kroků k naší ložnici. Celou dobu se brání, a jakmile za námi přibouchnu dveře, s podrážděným zabručením ji pustím. „Měla by sis dávat větší pozor na jazyk, protože tě bohové možná právě zachránili před popravou.“

Obličej se jí zkřiví a zlost vystřídá zoufalství. „Prosím,“ žadoní. „Nech mě jít domů.“

„Kde je Wesley?“

Při zmínce o jejím milenci se jí vlhkost z očí přelije na tváře. „Nechci ho.“ Oběma rukama mě chytí za košili i za mangi kameny, které se skrývají pod ní. „Jestli mě nenecháš odejít, řeknu rodičům, ať zruší naše manželství,“ zadrmolí překotně.

„Pod jakou záminkou?“

„Že můj manžel odmítá zplodit Dědice.“

Nedokážu zadržet smích, který se mi dere z hrdla. „Myslíš, že mi sejde na tom, co si ti licoměrníci myslí?“ Chytím ji za zápěstí a tisknu, dokud mě nepustí. „Jsou stejně k ničemu jako tvoje věno.“

Má slova jen ještě prohloubí její neovladatelné zoufalství. „Já… já ti nevyčítám, že máš protějšek, Ackere. Jenom se chci vrátit domů. Prosím, nech mě odejít domů.“

Při posledním slově se jí zlomí hlas a já zavřu oči. Celé tohle uspořádání je jeden velký podvod a to poslední, co bych chtěl dělat, je utěšovat ženu, která mi během posledních let ztrpčovala život.

I tak si ji přitáhnu do náruče.

Její slzy mi promáčejí košili a já rozpačitě přešlápnu.

„Pojďme do postele,“ řeknu a pohladím ji po vlasech. „Až se vyspíš, budeš se cítit líp.“

Chvíli to trvá, ale konečně se podvolí a přikývne, s hlavou stále na mé hrudi. Nasměruju ji k úhledně ustlané posteli. Tenhle pokoj kdysi býval jen můj, než mě otec přinutil, abych ho sdílel se svou ženou.

Některé bitvy se vyhrávají kapitulací.

A zdá se, že Irina to taky pochopila, přinejmenším pro dnešní večer, protože si beze slov svlékne přepychové šaty a vklouzne pod přikrývku jen ve spodním prádle. Po obličeji se jí dál koulejí slzy, a když má teď na tvářích rozmazanou řasenku, uvědomím si, že za její krásou nakonec přece jen nestojí magická iluze. Je nejistá a opatrně se na mě dívá zpod přivřených víček. Její vzlyky tichnou.

„Jediný způsob, jak jsem mohl podkopat otcův rozkaz, abych si tě vzal, spočíval v tom, že jsem veřejně dal přednost Jovinii,“ řeknu.

Je to svým způsobem omluva.

Jednalo se o rozhodnutí učiněné ze zoufalství, jako většina mých rozhodnutí souvisejících s Jovií, jakkoliv je pro mě trapné to přiznat.

Skloním se k ní a palci jí otřu z tváří šmouhy od líčidel. „Ale už mi nikdy nevyhrožuj.“

Po spáncích jí stečou čerstvé slzy a odvrátí se ode mě. „Umíš být tak krutý,“ zašeptá.

Já vím.

Jenom se nedokážu přimět k tomu, aby mi na tom záleželo.

6. kapitola

ACKER

Ložnice pro hosty vypadá úplně stejně, jako když jsem v ní byl naposled.

Rozepnu pás s dýkami, který se mi táhne přes prsa, a přehodím ho přes opěradlo křesla na čtení. Přikázal jsem služebnictvu, ať do tohohle pokoje nechodí, ale pořád si dávám velký pozor na to, v jakém stavu ho zanechávám. Na všech plochách leží tenká vrstva prachu – i na stole, kde i po tak dlouhé době pořád leží Joviin skicář.

Opatrně ho otevřu a pohled mi oplácí ušlechtilý kůň. Hřebec se šerpou a korunou vhodnou pro královnu. Je pěkný. Dokonce by se dal označit za roztomilého. Soukromý vtip, který mi kdysi připadal rozkošný. Teď při pohledu na něj cítím jen hořkost.

Ale jsem tu kvůli šatům zavěšeným na dveřích skříně. Přitahují mě jako jelena v říji a já vnímám, jak se mi v ústech sbíhají sliny. Pokaždé, když podlehnu, přísahám, že to bylo naposled, ale už dávno jsem si přestal nalhávat, že svůj slib dodržím. Zvednu šaty ze dveří, pohladím je palcem, přitisknu si jejich límec k nosu a zhluboka vdechnu. Ta vůně je slabá. Tak slabá, že často přemítám, jestli si jen nenamlouvám, že cítím divoce rostoucí květiny a sůl.

Zoufalství je smrtící droga.

Setrvalá touha vidět ji se časem nezmírňuje.

Pokud si nedávám pozor, naopak zesílí natolik, že mě téměř mrzačí. Vyplňuje každý okamžik, kdy jsem vzhůru, každou moji myšlenku, každou vteřinu každého zatraceného dne… dokud nepodlehnu.

Dával jsem to za vinu poutu, ale i v tomhle ohledu už jsem si dávno přestal lhát.

Zavěsím šaty zpátky na dveře a posadím se na kraj postele. Nenávidím sám sebe za to, co se chystám udělat. Trvalo mi dlouho, než jsem zjistil, že je lepší prostě svou touhu uspokojit. Kapitulovat, místo abych proti ní bojoval. To je jediný způsob, jak získám aspoň dočasnou úlevu.

Jovie.

Pak ale spojení zatepe.

Mohl bych to udělat.

Table of Contents

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola