Dobyvatel

Ivan Olbracht

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

Obálka: Florentine Codex - Spanish conquest of Mexico (1540 - 1585), vytvorené v programe Canva

ISBN 978-80-8263-218-0 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-219-7 (MOBI)

Slovo o Williamu Prescottovi a o této knize

William Prescott, slavný americký dějepisec, napsal před více než sto lety (1843) historické dílo o Cortésově tažení do Mexika: Dějiny dobytí Mexika. Jeho kniha mi byla předlohou k Dobyvateli. Studia dějinná, etnografická a kulturně historická jsou arci dílem Prescottovým a ze střední části jeho knihy je také sled dějů, který se ostatně podává sám sebou. Rozdíl je v metodě. Kdežto vědec i při kritickém postoji k pramenům se střeží tvrditi něco, co v nich není, bere si beletrista právo dokreslovati děje i charaktery, umisťovat scény, plující často ve vzduchu, do určitého prostředí, ilustrovati vyprávění dobovými podrobnostmi, používat pravděpodobných dialogů, stylizovat. Přesto však myslím, že v tomto románě není nic podstatného nebo nadměrně zkreslujícího, co by nebylo v díle Prescottově. Je pravděpodobné, že znalosti o aztécké kultuře i o dobývání Mexika za více než sto let značně pokročily, ale podrobnějšími studiemi jsem se zabývati nemohl.

Pracovat uprostřed války o tématu tak odlehlém a exotickém je poněkud podivné. Ale věc se má tak, že ani myšlenka upraviti Prescottovo dílo na román není moje. Zesnulý profesor V. Tille, znaje neobyčejnou tematickou zajímavost Prescottovy knihy, upozorňoval na ni již dávno před válkou nakladatele B. Jandu. Nakladatelství však nenalezlo autora, a také já, nehodlaje se dáti do práce mi tak cizí, jsem nabídku odmítl. Ale přišla válka, mé knihy, jako tak mnohých jiných literátů, se nesměly ani vydávat, ani prodávat, hospodářské poměry, netřeba se za to stydět, byly stísněné, a když nakladatel B. Janda starou, mnou dávno zapomenutou nabídku opakoval, přijal jsem. Ne rád, jen z nezbytnosti. Ale čím více jsem se do knihy Prescottovy začítal, tím jasněji jsem viděl, jak pravdu měl V. Tille a že si obraznost jen stěží dovede vymyslit téma zajímavější, než je anahuacká srážka dvou civilizací, dvou rozličných světů, boje mezi železem a mědí, třebaže se nedá mluvit o věku železném a měděném. Jen v jedné věci se americký dějepisec smutně mýlí. Snaží se omlouvat Cortése tím, že „ukrutnosti mexické nelze měřiti poměry dnešními“. Ale co jsou španělské masakry a obětní klece Montezumovy proti tomu, co jsme viděli my?

Ještě jedna věc poutala: přirovnání Cortés – Hitler se vnucovalo samo sebou! Něco povahově společného mají: ukrutnost, lstivost a mstivost. Vůli ne. Tu, opřenou o skutečnosti, o svou dobu a víru, vůli železnou a statečnou měl z nich obou jen Cortés; u Hitlera to byla pouhá zběsilost chtění. Ani ctižádost není jejich společným znakem. Ctižádost před svým Pánem Bohem, před sebou a svými vojáky byla hybnou silou jen u Cortése; Hitler byl pouze nekonečně ješitný. Tam renesanční člověk, plnokrevný muž s bujným mládím, s láskami a nenávistmi, milenec, manžel a otec, hráč a milovník života, voják nadmíru statečný, pokrytý ranami od nohou až po temeno hlavy. A zde, v minulosti zcela nedávné, poskakuje jakýsi přežitek odumírající epochy, mužík nevzdělaný, myšlenkově připoutaný ani ne k otcům, nýbrž k feudálním pradědečkům (a ovšem ne ke svým), lenoch, který v životě nikdy produktivně nepracoval, starý mládenec bez mládí, bez lásky, bez rodiny, zavilý vzteklík, zadlabaný jen do sebe a jen sebe zbožňující; člověk bez špetky statečnosti, který se navždy hroutí, když nedaleko něho dopadá generálská bomba, a který se tak bojí smrti, že si ji nedovede dáti sám, nýbrž požádá o nejméně bolestnou lékaře. Oba chtěli dobýti velké části světa a dát jiný směr celému. Nepřeceňujme člověka, víme, že by byl svět šel kupředu i bez Cortése, neboť tam spěl, ale byl to přece jen Cortés, který svým lidským podílem přispěl k jeho pohybu. Ale jak mohlo dopadnout hysterické třeštění vůdce německého národa, chtějící proud obrátit právě směrem opačným? Človíčka, stojícího pod vodopádem, zatínajícího pěsti a ječícího: „Tec zpátky! Zpět! Zpět! Zpět!“?

Zpracovával jsem Prescottovu knihu na román-dějiny rád, znaje konce Cortésovy a maje neustále před očima nevyhnutelné konce Hitlerovy. Odevzdávám Dobyvatele do rukou českého čtenářstva, znova podotýkaje, že jest jen zčásti můj.

Ivan Olbracht

Cortésův útěk

Hernando Cortés odplul i s válečným loďstvem. Ze Santiaga, hlavního města Kuby. Bez dovolení svého pána, Jeho Milosti kubánského místodržitele dona Diega Velázqueze a proti jeho vůli. Uprchl prostě. Za prvního ranního rozbřesku 18. listopadu 1518.

V Santiagu bylo jeho loďstvo, složené ze šesti plachetnic, arci dobře známo už z událostí, které se kolem něho tak dlouho točily, z intrik při výběru důstojníků, z najímání lodníků, z nejrozmanitějších obchodů, z nadějí i pochybností kladených do nové výpravy, a v městě nebylo člověka, který by ji nepokládal také trochu za výpravu svoji a nenosil o ní na trh své rozumy. Noční ruch kolem flotily, o které nebylo tajemstvím, že ještě není na cestu připravena, nezůstal ovšem nezpozorován, a když se někdo dověděl, že před půlnocí vpadl Cortés do obchodu zásobujícího město, sebral tam celý sklad a kupci, lomícímu rukama a trochu unáhleně prorokujícímu Santiagu na zítřek smrt hladem, že ke kupní ceně přihodil ještě těžký zlatý řetěz, který nosil na krku, bylo už zřejmé, oč jde: Cortés chce utéci.

Tehdejší hlavní město ostrova bylo příliš malé, aby zpráva o podezřelém ruchu v přístavu ještě před rozedněním nedospěla do vládní budovy.

Don Diego Velázquez, přemožitel Kuby, její místodržící a „místokrál“, jak se dával rád titulovat, posud spal.

Za prvního jitřního šera vrazil do jeho ložnice tajný písař Andrés de Duero.

„Vaše Milosti!“ a položil spícímu na rameno ruku.

„Co je!“ Místodržitel sebou trhl.

„Zdá se, že chce Cortés uprchnout. Do přístavu se prý trousí jeho lidé. Čluny je odvážejí ke korábům.“

Don Diego se vymrštil z postele s nebesy. Pohybem na otylého člověka poněkud náhlým.

Také on okamžitě pochopil. Cortés mu chce ukrást jeho zlatou zemi! Tu, na jejímž břehu nedávno stanul puntičkářský nemotora Grijalba. Místodržitel na sebe ve spěchu hází oděv. Cortés! Zrádce Cortés! Kterého jen on učinil tím, čím je, bohatým, mocným; a kterému věřil. Don Diego trhá Duerovi z rukou části oděvu, nedovoluje, aby mu pomáhal. Padouch Cortés! Lotr a zloděj! Uloupil mu loďstvo. Chystá se mu vyrvati nejkrásnější výboj světa, připraviti ho o novou slávu, novou moc, a co hlavního, o nové zlato, zlato, zlato, snad o celé hory zlata. Představou Velázquezovou se mihla postava dvorního blázna. Podivné; v tak vzrušené chvíli.

Místodržitel běží dolů do dvora. Svatá Madono, ještě spolu nejsme vyřízeni, Hernando Cortési!

Místodržitel vyskakuje na koně. Kolem něho se v pološeru kupí jízdecká družina. Spícím městem se tryskem ženou k přístavu a v prvním jitru zní soustředěný dusot kopyt.

Objevuje se přístav.

Cortés je pryč! Plachetnice jsou na moři. Přichystány vyplouti.

Přec! Někdo sestupuje z paluby do ozbrojeného člunu a ten odráží od lodního trupu. Pluje sem. Ano, je to on; ten za veslařem. Třiatřicetiletý Cortés, štíhlý, pružný, s mocně klenutým hrudníkem, širokoplecí, s černě zarostlou bradou a v bledém obličeji s těma podivnýma očima, velkýma, černýma a studenýma. Kam jede? Chce snad vyjednávat?

Na vzdálenost, přes niž se mohou lidé dobře slyšet, vesla přestávají pracovat. Člun stojí. Slova tam dolétnou, střela z pušky tenkrát ne.

„Tohle je nějaký způsob se mnou se loučit?“ křičí na Cortése místodržitel. „Opravdu, velmi zdvořilé loučit se takhle!“ Etiketa jest španělskou šlechtou ceněna vysoce a dona Diega nic jiného nenapadá.

„Odpusťte,“ odpovídá Cortés, „čas kvapí, a jsou věci, které musí být vyřízeny okamžitě. Má Vaše Milost ještě nějaké rozkazy?“

Jeho Milost nemá, člun tedy obrací. Cortés kyne rukou na pozdrav jako nejlepším přátelům a veslař vesluje zpět k lodím.

Také Velázquez obrací, jen o hodně prudčeji než člun. Klusá k domovu. Zalyká se hněvem. Za ním jeho družina. Hidalgové mlčí a ránem zní zas jen údery koňských kopyt.

Vynořil se znova obraz panského blázna a nejde mu z mysli.

Nejde mu z hlavy cestou, nejde mu z hlavy doma. Velázquez pobíhá pokojem a pokoji vládní budovy.

Bylo to v době, kdy byli ještě s Cortésem dobrými přáteli. Jednoho jitra, jako obyčejně, spolu kráčeli procházkou k přístavu, aby se přesvědčili, jak pokračují práce. Tehdy nějaký blázen, jeden z těch, jaké si vydržují velcí páni a jimž za šaškoviny, kterými je baví, trpí někdy i drzosti, volal na místodržitele:

„Dej si pozor, mistře Velázquezi, abychom jednou na tohohle tvého velitele nemusili uspořádat hon!“

„Slyšíte, co ten klacek říká?“ obrátil se na přítele místodržící.

„Nevšímejte si ho,“ řekl Cortés, „je to nestydatý chlap a zasluhuje, aby byl pořádně zpráskán.“

Ale jako již žertem pronesené pravdy vůbec, zapůsobila i tato. Teď se stala skutkem. Kdo byl vlastně blázen? Ten kašpar, který už tehdy věděl, jak věci dopadnou, či Velázquez, který věřil ještě potom? A nebyl to snad právě ten šašek, jenž nasadil místokráli do ucha červíka, který se dostal do mozku a tam vrtal, až rozrušil celou stavbu původních plánů s Cortésem? Ale ať tak či onak, Panna Maria a svatý Jakub jsou mu svědky, že si se zlodějem svou věc vyřídí!

Cortés!… Zrádce!… Lupič!… Dobrodruh!…

Arci! Je to doba dobrodruhů. Od stvoření světa pro ně nebylo příhodnější. Před šestadvaceti lety ji zahájil velký admirál Kryštof Kolumbus. Za panování Ferdinanda a Isabelly slavné paměti. Teď je jinak. Ten protivný, nedojedený Němec Karel, který se ani pořádně kastilsky nenaučil, stará se jen o Evropu a o peníze, do vysokých sevillských úřadů dosazuje Němce a Vlámy a dobývání světa ho zajímá jen potud, pokud mu plní věčně prázdnou pokladnu. Ale ať chce či nechce, dědictví Kolumbovo trvá a potrvá, východní břehy nové země jsou objeveny, Indie jest na dosah ruky a země drahého koření čeká jen na příchod Španělů. Mlhy, které ještě před čtvrtstoletím ležely na zámoří, skrývajíce ve svých ponurých chuchvalcích příšerná tajemství zvířat, lidí i osudů, se rozplynuly, obzory se vyjasňují, věci nabývají obrysů zcela určitých a dálky vždy lákaly lidi statečné. Nejsou na moři místa, kde se voda vaří jako v kotli nad plamenem, hladina se nehemží obludami a nesmírnými hady a nikdo ještě neviděl ptáka noha, jak nakláněje loď, sedí na přídi a vyzobává z paluby posádku. Jen se odvážit! Jen vsadit! Neboť není tajemných hrůz, jest jen docela obyčejné světské nebezpečí, ale také sláva, moc, štěstí a zlato.

Pravda, toho zlata, to jest opravdového žlutého, není ještě mnoho, ložiska na Haiti jsou již z minulosti hodně vyčerpána a na Kubě ho tuze není. Oba ty ostrovy objevil už Kolumbus, Haiti první a nazval je k slávě Španělska Hispaniola, Kubu druhou a pojmenoval ji ke králově cti Fernandina. Ale Kolumbus, přistav na Kubě, nevěděl, že je na ostrově, nedověděl se to po celý život, domníval se, že stanul na východním pobřeží asijské pevniny, patrně v zázračné zemi Zipangu. Že je Kuba ostrov, zjistil roku 1511 teprve Diego, syn a nástupce admirálův, vládce na Haiti. Když totiž viděl, že tamní zlaté doly dávají příliš malý zisk, rozhodl se obsadit sousední Kubu. Vypravil tam malé vojsko, postaviv mu v čelo právě jeho, dona Diega Velázqueze, a to pro jeho vznešený rod a dobrou pověst, pro jeho statečnost a vojenské zkušenosti nabyté za sedmnáct let v evropských válkách. Země bylo dobyto bez valných potíží, neboť Indiáni, stejně změkčilí jako jejich soukmenovci na Hispaniole, kladli odpor jen malý. Země byla prozkoumána a místodržícím ostrova se stal po zásluze on, Velázquez. Naděje, že zdejší ložiska drahých kovů budou bohatší, se sice nesplnila, ale místokrál vystihl, že se zlato dá těžiti ještě jinak než jen rýžováním nebo z rudy, totiž pěstováním cukrové třtiny a prodejem barevného dřeva. Kolonizoval zemi. Rozdělil ji dobyvatelům, nezapomínaje ani na sebe, a porobené domorodce určil pánům půdy za otroky.

Vytýkají mu hrabivost. Ale který dobyvatel se kdy vypravil do nebezpečí zámoří, aniž měl touhu zbohatnouti? Vytýkají mu ukrutnost, která prý je jednou z příčin, proč šíření křesťanství mezi obyvatelstvem má tak malé úspěchy, dominikáni na něho posílají komise, aby prozkoumaly otázku otroků, intrikují proti němu a jejich páter Las Casas, „ochránce Indiánů“, dokonce agituje pro úplnou svobodu domorodců. Ano, příhoda s náčelníkem Hatueyem je pravdivá. Las Casas ji nadouvá, a jako všichni lidé, kteří nedovedou pochopiti celek, drží se tvrdohlavě malicherností. Ten Hatuey uprchl před bělošskou disciplínou už z Haiti, při obsazování Kuby kladl jediný vážný odpor a Velázquez ho odsoudil k upálení zaživa. A když divoch, přivázaný ke kůlu, byl vyzván, aby přistoupil ke křesťanství, že zachrání alespoň duši a ta že přijde do nebe, zeptal se, zda tam jsou také bílí mužové. Když mu kněz přisvědčil, řekl: „Pak se křesťanem stát nechci, nebo bych nerad šel zas tam, kde bych se setkal s lidmi tak ukrutnými.“

Ano, je také pravda, že Indiáni raději po stech umírají, než by se učili řádně pracovat. Proti šíření křesťanství nelze ovšem nic namítat, buď také proklet každý, kdo by se opovážil dotýkati práv a slávy svaté církve, ale což páni dominikáni nechápou, že tento změkčilý lid, zvyklý se jen povalovati, chodit na hony a pořádati slavnosti, není možno přinutit k práci jinak leč násilím, a že jinak leč násilím není ani možno vymýtit z nich pohanství? Což páni dominikáni nerozumějí, že tu neběží jen o těch několik tisíc rudochů a o těch několik kolonií tady okolo? Že jde v této chvíli o dobytí světa?

O nové výboje? O nové země?

Ale při představě nových zemí má don Diego Velázquez na mysli zemi zcela určitou. Tu, na jejímž okraji letos na počátku léta stanul jeho synovec, hlupák Grijalba. Tu, kam teď směřuje Cortés, aby ji uloupil.

S tou zemí se to má takto:

Loni na jaře byl vyslán kubánský hidalgo Hernández de Cordoba se třemi loděmi do sousedních Bahamských ostrovů, aby tam lapal otroky. Ale překvapilo ho několik prudkých bouří, ty ho zahnaly daleko od vytčeného směru a po třech nedělích se octl u zcela neznámého pobřeží. Východní břehy obou velkých polovin nové země jsou už jakžtakž známy, a Cordoba se zřejmě dostal do velkého, neprozkoumaného dosud zálivu, který se prostírá mezi nimi. Když plavci vystoupili na pevninu a posunky se dotazovali na jméno toho kraje, odpovídali jim domorodci: „Tektetan“. Snad to znamená „Nerozumím ti“, ale španělští lodníci si ten výraz zkomolili v „Yukatan“ a zemi nazvali tím jménem.

V Yukatanu byl Cordoba lecčíms překvapen. Budovy zde byly velké, vkusné a pevné, stavěné z kamene a hlíny a lišily se velice od chatrčí z třtiny a rákosí, které znal z ostrovů. Půda byla zpracovávána mnohem účelněji, domorodci se odívali jemně tkanými bavlněnými látkami a zdobili se krásně pracovanými zlatými šperky. Také jejich duch byl zcela jiný a vše nasvědčovalo tomu, že se octl v okruhu vyšší civilizace, v Novém světě dosud nepoznané. Tamní Indiáni měli bojovnou mysl, snad již od přírody, snad na základě vypěstěného sebevědomí, ale je také možné, že zprávy o běloších se za čtvrt století dostaly po pobřeží až do těchto končin, neboť Španělé se setkávali s divokým nepřátelstvím. Všude, kam až pronikli, se tvrdě bojovalo, v neustálých šarvátkách zůstal z Cordobova mužstva sto deseti lidí nezraněn jen jeden jediný a velitel sám byl ranami skoro poset. Po několika měsících a po velkých svízelích na souši i na moři se vrátila na Kubu jen polovička výpravy. Druhá zahynula. Brzy po svém příjezdu podlehl ranám také Cordoba. Ale zprávu o svém objevu podal místokráli přec – a co nejdůležitějšího: doručil mu ukázky zlatých yukatanských šperků.

A Velázquez pochopil, že se octl na prahu zlaté země. Nebyla to tak dlouho hledaná Indie se svým drahým kořením, vyvažovaným na evropských trzích zlatem, bylo to něco mnohem nádhernějšího, byl to ztělesněný sen všech zámořských dobyvatelů a jejich největší touha, byl to kraj ryzího, čistého, hotového již zlata.

Velázquez jednal. Připravoval novou výpravu. Lépe vyzbrojenou a dokonaleji opatřenou, než byla Cordobova. Velení nad ní svěřil svému synovci Juanovi de Grijalba, na jehož poctivost, opatrnost a oddanost mohl plně spoléhati. Přes zimu byly přípravné práce dokončeny. Flotila čtyř lodí vyplula z přístavu Santiago de Cuba 1. května 1518.

Grijalba se dal směrem určovaným mu zkušenostmi výpravy Cordobovy, a třebaže byl zahnán poněkud na jih a přistal na neznámém ostrově, dostal se přesto brzy k pevnině a k místům, kolem nichž projel už jeho předchůdce. Také Grijalba byl překvapen výší tamní kultury, na prvém místě velikostí budov, dokonalostí stavebního umění a ještě něčím: mohutnými kamennými kříži, postavenými na různých místech zřejmě k účelům bohoslužebným. Poněvadž mu příliš připomínaly jeho vlast, nazval poloostrov, kde je nejprve spatřil, Nové Španělsko. Také on, stejně jako Cordoba, byl všude, kdekoli vystoupil na břeh, vítán nepřátelsky, ale jeho oddíly trpěly méně, protože byly lépe na boj připraveny. Obhlížel zemi. V městě na říčním proudu, který nazval podle sebe Grijalba, rozmlouval s indiánským pohlavárem, pokud je arci možno za rozmluvu pokládati snahu dorozuměti se posunky, a ten, patrně z úcty před jeho vojenskou mocí a ze strachu z ní, věnoval Grijalbovi dar, o jehož ceně neměl sám zřejmě ani potuchy: několik silných zlatých listů, spojených v tvar válečného brnění. Pak výprava obplouvala velký záliv. Její důstojník Pedro de Alvarado vplul do řeky a nazval ji také svým jménem, Rio de Alvarado. Zanedlouho objevili proud a pojmenovali jej podle praporců, rozvinutých domorodci na jeho březích, Rio de Banderas nebo Vlajková řeka. Tam také spatřil Grijalba prvního poddaného mocného aztéckého vladaře. Pohlavár, kazik, který panovníkovým jménem tou krajinou vládl, obdržel již poselství o blížících se bílých mužích a snažil se získati nějaké zprávy o nich, hlavně o tom, odkud a proč vlastně přicházejí. Grijalba na pobřeží Vlajkové řeky vystoupil a vyvedl z lodí také celou svou brannou moc, nehodlaje nechati kazika v pochybnostech, s kým se setkává. Sešli se. Rozmlouvali spolu posunky a každý z nich se s vypětím všech svých chápacích schopností namáhal dověděti se od společníka co nejvíce. Rozhovor byl přátelský, trval několik hodin a oba si vyměnili dary. Nad těmi mexickými Španělé užasli. Za několik bezcenných cetek a hraček dostali bohatství drahokamů, zlatých šperků a zlatých nádob nádherných tvarů a dokonalé práce.

A právě tehdy se Grijalba dopustil oné velké nemotornosti, kterou mu Velázquez nikdy neodpustí. Místo aby uposlechl rad, výzev, proseb a naléhání svých důstojníků zmocniti se vojensky země a zříditi tam kolonii, dětinsky se radoval z dobrého obchodu a spokojil se tím, že poslal na lehké plachetnici Pedra de Alvarado s ukázkami mexických pokladů a se zprávami o velké aztécké říši zpět na Kubu a sám že pokračoval v plavbě podél pobřeží, aby neobjevil už pranic, kromě krvavých zbytků lidských obětí v chrámě na místě, které podle nich nazval Isla de los Sacrificios. Ovšem, pan synovec se vymlouvá, že by byl obsazováním země přestoupil výslovný rozkaz strýcův, ale což jest snesitelné, aby muž, voják, dobyvatel, lpěl tak puntičkářsky na směrnicích, aby nejednal, nevyužil vhodné chvíle, neuplatnil proti nepřipravenému kazikovi taktiku překvapení? Svatá Panno! A šlo přec o zemi zlata!… Neboť když Alvarado odevzdával Velázquezovi zlaté brnění a skvosty od Vlajkové řeky, byl také místokrál rozčilen.

Ne, nevydržel čekat, až se synovec vrátí. Vysílá loď a svěřuje její velení rytíři Olidovi s rozkazem, Grijalbu stůj co stůj nalézt a ihned přivézti zpět. Píše výboru jeronýmských mnichů do Santo Dominga, žádaje o dovolení vypraviti sdostatek vybavené a silné válečné loďstvo, jehož má býti použito k dobytí a ovšem k pokřesťanštění nově objevené země. Posílá svého domácího kněze do Španělska, aby tam odevzdal královský podíl na mexickém zlatu a obšírný list, v němž Velázquez opakuje zprávy získané z poselství Grijalbova i od Alvarada, zdůrazňuje své zásluhy o kolonie a prosí dvůr o plné moci, na jejichž podkladě by směl pokračovati v dobývání a osidlování nových krajů. Ale nečeká, až se kněz vrátí s plnomocenstvím či bez něho, a počíná loďstvo shromažďovati ihned. Je třeba jednat! A okamžitě! Jde přec o splněný sen všech mořeplavců od stvoření světa!

A tak, když se skoro po šestiměsíční nepřítomnosti Juan de Grijalba zas vrátil na Kubu, byl nemálo udiven slyše, že se chystá do země, z níž právě připlouvá, nová výprava, a byl neméně překvapen zjistiv, že na něho čeká nemilostivý strýcův list a rozkaz, aby se neprodleně odebral do Santiaga. Odjel tam a bylo mu vyslechnouti mnoho nepřívětivých slov a zlých výčitek.

Pak nastaly práce s opravou lodí, opatřováním výzbroje a zásob, vybíráním důstojníků a mužstva. Nebyla to práce malá, neboť zpráva o návratu Alvaradově a o zlatě, které přivezl, se rozlila jako povodeň a kdekdo chtěl také při tom být. Jen na vůdci podniku, vlastně na podílníku na něm, se Velázquez dlouho nemohl rozhodnouti. Nejlépe by bylo, aby to byl člověk vojensky zkušený a zároveň bohatý. Výprava bude stát asi dvacet tisíc dukátů ve zlatě, a tolik místodržitel nemá. Pravda, něco dodají jeho statky ve formě potravin, to bude dvojí zisk, část již dal a jest ještě ochoten vyplatit hotově, ale to všechno nestačí. O místo velitele se ucházelo mnoho hidalgů; mezi nimi také Cortés. Mohl on býti vůdcem? Oběma hlavním podmínkám vyhovoval dokonale. Byl však dosti spolehlivý? Věrný? Nebyl příliš ctižádostivý a hrabivý? Velázquez o tom mnoho přemítal, byl stále na vahách, ale oba jeho hlavní úředníci, správce královského pokladu Bermúdez a Velázquezův osobní tajemník Andrés de Duero, Cortésem zřejmě ovlivňovaní a snad i podplácení, do něho mluvili tak dlouho, až všechny uchazeče po řadě odmítl, takže nakonec zbyl Hernando Cortés sám.

Při tom jméně se Velázquezova krev vždy znova dostává do varu. Všechno ztraceno ještě není, snad není ještě vůbec nic ztraceno, kubánský místokrál má dosti moci, jak učiniti Cortése neškodným a pomstít urážku z dnešního rána v přístavě, a věru, nezalekne se prostředku nejkrajnějšího. A přec: jak mohl býti tak bláhový a nevidět? Což znal Cortése tak málo? Právě naopak. Celý Cortésův život leží před ním jako na dlani.

Čím byl ten zrádce a lupič, když se s ním setkal na Haiti? Nezdárným synáčkem z dobré rodiny, ničím více. Jeho otec, Martin Cortés de Monroy, byl nezámožný pěšácký setník z města Medellínu v Estremaduře. Kladl do synova nadání velké naděje, a proto ho poslal v jeho čtrnácti letech na vysokou školu do Salamanky, aby se tam připravoval na právnickou kariéru. Ale poněvadž mladý pán nebyl ani tak bystrý, ani tak vtipný a ctižádostivý, jak tvrdil otec, nýbrž spíše líný a drzý, dopadlo to se studiemi špatně. Učení ho nudilo, knihy mu byly protivné. Z těchto dob se o něm ví jen tolik, že napsal několik špatných básniček. Povaloval se a leže patrně snil, jakým jednou bude vojevůdcem, státníkem, mořeplavcem, básníkem, malířem nebo bůhvíčím a jak se světu ukáže, kdo vlastně je. Po dvou promarněných letech se vrátil na krk zklamané rodině. Nedělal nic. Když mu bylo sedmnáct let, chtěl se dát na vojnu. Ale nedal se. Pak se přesvědčoval, že jeho mocenské sny a jeho touha po slávě mohou býti splněny jedině v zámoří, a protože se právě chystala pod vedením dona Nicolase Ovanda, nástupce Kolumbova, velká výprava do nové země, šel se mu představit. Byl přijat. Ale nejel nikam. Nedlouho před odplutím loďstva lezl totiž v noci přes zeď do pokoje jedné slečny, uvolnil se kámen, milovník spadl, zeď na něho, a musil se zhmožděninami do postele. Nebezpečné to nebylo, ale výprava zatím ujela. Lenošil k otcovu zármutku další dvě léta, neboť byl příliš pyšný, aby se dal vésti, a příliš roztěkaný, aby věděl, co chce. Konečně v devatenácti letech se do Nového světa přepravil přec. Lodí jakéhosi podvodného kupce. Přistal na Haiti a ihned se odebral do domu místodržitele dona Nicolase Ovanda, aby mu připomněl známost s ním a využil jí. Nezastihl ho, místodržitel byl na výpravě ve vnitrozemí, ale jeho tajemník přijal mladého muže velmi vlídně a ujistil ho, že jistě není důvodu, proč by mu nemělo býti zdarma přiděleno sdostatek půdy a indiánských otroků, aby se mohl na ostrově usadit.

„Přijel jsem, abych tu získal zlato, a ne abych zde jako sedlák oral,“ odpověděl mu drze Cortés, a věru nic necharakterizuje toho klacka lépe než tato odpověď. Ale don Diego, žel, si to uvědomuje příliš pozdě.

Ale Cortés zůstal. Ani ne tak pro laskavou domluvu – ach, jak mu připomněla otce! – kterou k němu po svém návratu proslovil don Nicolas Ovando, ani pro důkazy, jimiž ho přesvědčoval, že mety dospěje jistěji, byť i pomaleji, prací než hazardní hrou s dobrodružstvími, jako spíše proto, že teď se vrátit do vlasti bylo už pozdě. Stal se osadníkem a zároveň přísežným písařem v Acui. Ale starých choutek se nevzdal. Zapřádal milostné pletky, měl čestné aféry, bil se v soubojích, které mu natrvalo zjizvily tvář, týral své otroky, až z toho bylo páteru Las Casasovi, „ochránci Indiánů“, úzko.

Tenkrát ho poznal don Diego Velázquez, tehdy místodržitelův zástupce. A on, jedině on udělal z Cortése to, čím je dnes. Brával ho s sebou na výpravy do vnitra ostrova proti stále se bouřícím Indiánům a mladý dobrodruh se učil poznávat jejich válečné způsoby a lsti, strategii a taktiku bojů proti nim i metody, jak s rudochy jednat, aby v těch nemnohých, kteří kárnou výpravu přežijí, byla navždy udušena touha pořádati proti svým bílým pánům povstání. Konečně roku 1511, když Velázquez získal povolení dobýti Kuby, zanechal Cortés osadnického života, opustil statek i otroky a vydal se s ním. A při snadných výbojích jako by se mladý dobrodruh octl v živlu, který mu jedině vyhovoval. Projevoval neobyčejnou bystrost. Byl divoce statečný. A bezmezně ctižádostivý. Dostal do rukou kus moci, po níž tak dlouho prahl. Mohl ukázati kamarádům, kdo je a co umí. Životní energie, v lenošném životě tak dlouho spící, poměry tlumená nebo promarňovaná v malichernostech, našla uplatnění a metu. Vojáci ho pro jeho vtipnost a drsnou veselost milovali. Don Diego s ním byl spokojen. Ještě více, Cortés se stal jeho oblíbencem, a když byl Velázquez jmenován kubánským místodržícím a na ostrově nastávaly poměry, že se už mohlo začíti s vykořisťováním, učinil ho svým „tajným písařem“.

Dlouho-li spolu pracovali, spravovali zemi, válčili, rozdělovali kořist, intrikovali a uzavírali nejroztodivnější obchody?! Jakž by se tedy neznali až do ledví? Dva hráči, kteří spolu na pochodech i doma sehráli už tolik partií karet a kostek, obezřetný Velázquez a Cortés, vždy stejný hazardér, surově útočící, přeje-li mu štěstí, a úkladně opatrný, usmívající se, prohrává-li?

Ale jejich vztahy ochladly. Cortés začínal nosit hlavu příliš vysoko a to místokrál snášel vždy těžce.

Pak žádal Cortés stále větší podíl na ziscích, a to místokrál už dokonce neměl rád. A potom se mezi ně zapletly ženy. Na Kubě se usídlila rodina Juárezova z Granady ve Španělsku, a ta měla syna a čtyři krásné dcery. Do jedné z nich, Cataliny, se Cortés zamiloval a v prvním velkém ohni lásky jí slíbil manželství. Ale když po čase plameny nešlehaly už tak vysoko a Cortés kromě o milování počal přemýšleti také o tom, co je pro jeho kariéru dobré a co nikoli, ke splnění slibu se neměl, a když rodina počala naléhat, odpověděl jí, že se s nešlechtičnou oženit nemůže a že se ženit ještě vůbec nehodlá. Juárezovi šli žalovat donu Diegovi. Do takových rodinných věcí by kubánskému místodržiteli vlastně nemělo nic být, jenže Velázquez miloval také jednu z Juárezových krasavic, a úspěšně, neboť nesentimentální dívka vystihla, že čest býti místokrálovou milenkou znamená i moc. Ujala se sestry velmi hlučně a s celým svým granadským temperamentem, a don Diego viděl, nepodnikne-li nic, že se svou ráznou přítelkyní bude mít nepříjemnosti nemalé. Zlobil se na Cortése. Co vlastně chce ten acuánský písařík? Vévodkyni? Domluvil mu. Ale ten také svému představenému odpověděl: Ne!

Ale do toho do všeho přišlo něco mnohem vážnějšího, než jsou zlosti a rozmíšky mezi přáteli: Cortésova zrada. Velázquez na Kubě lehký život neměl. Na obsazený ostrov se teď hrnuli neomalenci a žráči s doporučujícími listy i bez nich, kdekdo z nich chtěl zlaté doly, otroky, nejlepší půdu, úřady, dodavatelství: každý hidalgo, který se několikrát rozmáchl kordem po nahých divošských tělech nebo získal okrouhlou jizvičku po indiánském šípu, byl přesvědčen, že Kuby dobyl vlastně on, že za své zásluhy sklízí jen nevděk, a záviděl místokráli pamatujícímu také na sebe. Ale Kuba byla jen jedna a všem se vyhověti nedalo. Tak se na ostrově rozmohla strana nespokojených, a Cortés, když místodržitelovo přátelství ochládalo, přidal se k ní. Jeho vlastní tajný písař! Stal se dokonce jejím vůdcem a schůzky se konávaly v jeho bytě. Když spiklenci pokládali chvíli za vhodnou, usnesli se na Velázqueze žalovati haitským představeným úřadům. Ale podnik byl nebezpečný, bylo třeba v otevřeném člunu přeplouti vzdálenost přes sto kilometrů. Protože nespokojenci znali Cortésovu odvahu a také věděli, že je osobně znám s donem Nicolasem Ovandem, pověřili tím úkolem jeho.

Jakým vladařem by byl Velázquez, kdyby věřil jen věrnosti svých poddaných a neměl důvěrníky, kteří ho zpraví o všem, co se na ostrově děje? Spiknutí bylo prozrazeno. Cortés byl zatčen a uvězněn. Místokrál zuřil. Chtěl dáti zrádce okamžitě pověsit. Ale zas ta jeho nešťastná slabost! Přispěchal královský contador Bermúdez, přišel písař Andrés de Duero, přiběhli všichni Cortésovi přátelé, prosili, zapřísahali a místokrál se dal umluvit. Spoutaný Cortés byl toliko uvězněn. Zavřeli ho ve druhém poschodí v žaláři. Dlouho tam nepobyl. Podařilo se mu vyviklati klínek okovů, kusem železa vypáčit mříže, dostat se bez pohromy dolů a vběhnout do azylu: do kostela. Tam se Velázquez vniknout neodvážil. Ale postavil poblíže dva strážce, a když se Cortés po několika dnech plížil odtud, skočil mu jeden z nich, mladý alguacil Juan Escudero, na krk, přispěchal druhý a uprchlíkovi svázali ruce. Byl to ostatně čin, který se později alguacilovi Juanovi Escuderovi vyplatil velmi škaredě. Cortése znova uvěznili a místokrál ho poslal lodí k soudu na Haiti. Ale za noční plavby protáhl Cortés ne bez námahy a bolesti nohu kruhem pouta, vykradl se na palubu, spustil se do člunu přivázaného k lodi, vesloval nazpět, a protože byl u kubánského břehu příboj příliš silný a on se bál ztroskotání, ponechal člun moři, skočil do vody, a zápase s vlnami až do smrtelného vyčerpání, dostal se na břeh. Našel si týž útulek jako poprvé: v kostele… Ano, tak to líčí hrdinný, ničeho se nelekající a vždy vítězný Cortés. Jenže místokrál zná své poddané, nevěří tuze ani tomu boji na život a na smrt se řvoucím příbojem, ani vyviklanému klínku v druhém poschodí věznice, a na mysli mu tane spíše představa dukátů.

Tenkrát, kdy se to stalo, byl Velázquez na výpravě ne příliš daleko od Santiaga. Jednoho večera stojí před ním ve stanu z čista jasna v plné válečné zbroji Hernando Cortés. Místodržitel zkameněl. Leknutím, strachem nebo úžasem nad tou neslýchanou drzostí? Snad vším tím dohromady… Nu, netřeba příliš vzpomínati, co všechno si tenkrát bývalí přátelé vyčtli, čím si vyhrožovali, co si řekli, na čem se shodli a jak se nakonec smířili, ale když v noci vešel do stanu důstojník, aby veliteli oznámil, že Cortés uprchl podruhé, našel je oba spící na témž loži.

A Hernando Cortés si Catalinu Juárezovou vzal. Úřad tajného místodržitelského písaře mu sice už vrácen nebyl, ale Velázquez, vyhovuje tím zároveň zájmům Juárezovy rodiny a přáním své rezolutní přítelkyně, mu v blízkosti Santiaga daroval hojnost půdy, přidělil mu části zlatých dolů a přiřkl mu mnoho otroků. Tak Cortés zas žil životem osadníka, miloval svou krásnou ženu, stal se starostou hlavního města, pěstoval na svých statcích nové druhy skotu, doloval, dřel své otroky tak nelidsky a bohatl tak nestoudně, že nad tím dobrý dominikán Las Casas až zanaříkal: „Bůh, který samojediný zná, za cenu kolika indiánských životů bylo tohoto bohatství nabyto, požádá jednou účty.“ S místokrálem žili zas v nejlepším přátelství.

A pak se tedy vrátil Grijalba, Velázquez jmenoval Cortése vrchním velitelem a oba se dali do připravování loďstva.

Ano, je pravda: Velázquez po určitém kolísání, které se spíše týkalo přemýšlení, jak to má udělat, než úvah, zda to má udělat, pevně se rozhodl, že v nejbližší době Cortése velitelství loďstva zbaví a v čelo výpravy postaví někoho jiného. Ale rozhodl se tak až tehdy, když už každý blázen na ulici věděl, že místodržitele chce Cortés zradit podruhé. Proč tehdy, dokud byl ještě čas, nejednal? V poctivost Cortésových úmyslů mnoho nevěřil nikdy, ale výhody jeho vůdcovských schopností a peněz, které dával do podniku, donedávna převyšovaly nevýhody vyplývající ze záludnosti dobrodruhovy povahy. Ale pak se poměr převrátil. Cortés více peněz už dáti nemohl, vyčerpal se úplně a jeho talent nebyl tak nenahraditelný, aby vyvážil nebezpečí, že se zmocní výpravy sám. Kromě toho přinášeli místokráli jeho důvěrníci zprávy, jak velitelova moc roste, jak slibuje podíly na ziscích nejen svým vojákům, nýbrž kdekomu. Cortés tedy musí jít! Ať s tím jsou nepříjemnosti jakékoliv. Arci, vůdce byl již výborem haitských mnichů sv. Jeronýma potvrzen, ale s mnichy si to místokrál nějak vyřídí, dal-li Cortés do podniku peníze, budou mu jednou vráceny, a vzniknou-li z toho procesy, jako že vzniknou, najde si kubánský místokrál spíše cestičky než sesazený vojevůdce. Velitel půjde. Cena, o kterou běží, je příliš závratná, aby směla býti prominuta nejmenší lehkovážnost.

Tak uvažoval Velázquez.

Ano, rozhodl se, že Cortése velení zbaví. Ale jak se mohl o tom Cortés dovědět? Prozradil se snad před někým opatrný místodržitel nerozvážným slovem nebo bezděčným posunkem? Před contadorem Bermúdezem? Před tajným písařem Duerem? Před svou mnohomluvnou milenkou?

Konec ukázky