Nedůvěra otce Browna

Gilbert Keith Chesterton

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

Překlad:Staša Jílovská

Obálka:George Hyde Pownall - Silent City (voľné dielo)

ISBN 978-80-8263-220-3 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-221-0 (MOBI)

Vzkříšení otce Browna

Bylo krátké údobí, ve kterém se otec Brown těšil, či spíše netěšil něčemu podobnému slávě. Byl devítidenním zázrakem v novinách; byl dokonce obecným předmětem sporů v týdenících; o jeho činech se vypravovalo horlivě a nepřesně ve všech klubech a salonech, zvláště v Americe. Jakkoli se to zdá nevhodné a vpravdě neuvěřitelné každému, kdo ho znal, staly se jeho detektivní příhody dokonce námětem povídek vycházejících v časopisech.

Jest dosti na podiv, že toto bludné světlo jej zastihlo v nejtemnějším nebo alespoň nejvzdálenějším z jeho četných bydlišť. Byl poslán jako něco mezi misionářem a farářem, aby vykonával bohoslužby v jedné z těch částí severního pobřeží Jižní Ameriky, kde dosud některé okrsky krajiny podléhají nejistě evropským mocnostem nebo ustavičně hrozí, že se stanou nezávislými republikami pod obrovským stínem prezidenta Monroea. Obyvatelstvo tam bylo rudé a hnědé s růžovými skvrnami; to jest bylo španělsko-americké, a přesněji španělsko-americko-indiánské, ale značně a stále více promíseno Američany severního druhu – Angličany, Němci a ostatními. A zmatek začal patrně tehdy, když jeden z návštěvníků, který přistál docela nedávno a byl velmi rozmrzen, že se mu ztratilo jedno zavazadlo, se přiblížil k první budově, kterou zahlédl; a byl to náhodou dům misie a k němu připojená kaple, před níž se táhla dlouhá veranda a dlouhá řada kůlů, a po nich se vinula černá popínavá réva se zubatým listím, zrudlým podzimem. Za nimi sedělo také v řadě množství lidských bytostí, téměř tak nehybných jako kůly a zbarvených poněkud jako to listí. Jejich klobouky se širokou střechou byly tak černé jako jejich nehybné oči, ale obličej mnohých z nich byl jako vytesán z temně rudých kmenů těch zámořských lesů. Někteří z nich kouřili dlouhé tenké černé doutníky; a v celé té skupině byl kouř téměř jedinou pohyblivou věcí. Návštěvník by je patrně popsal jako domorodce, ačkoli někteří z nich byli velmi pyšni na svou španělskou krev. Ale on nebyl z těch, kteří by dělali jemný rozdíl mezi Španěly a rudými Indiány, byl spíše nakloněn vypudit lidi ze scény, když je jednou usvědčil, že je to jejich vlast.

Byl to novinář z Kansasu, hubený světlovlasý muž s nosem, kterému Meredith říká dobrodružný; mohlo by se skoro předpokládat, že našel svou cestu tím, že ji vyčenichal, a pohyboval se jako rypák mravenečníka. Jmenoval se Snaith a jeho rodiče ho po nějaké temné úvaze nazvali Savel, kterýžto fakt skrýval s oprávněným jemnocitem, kde mohl. Nakonec učinil ústupek a nazýval se Pavel, třebaže naprosto ne z toho důvodu, který pohnul pohanského apoštola. Naopak, pokud měl vůbec nějaký názor na takové věci, bylo by bývalo vhodnější jméno pronásledovatele; neboť pohlížel na organizované náboženství s obvyklým pohrdáním, kterému se lze snáze naučiti u Ingersolla než u Voltaira. A byla to právě nepříliš důležitá stránka jeho povahy, kterou se obrátil k misionářské stanici a skupině před verandou. Něco v jejich nestoudném klidu a lhostejnosti roznítilo jeho vlastní vztek a čilost; a protože nemohl dostat pořádnou odpověď na své první otázky, jal se obstarávat všechno mluvení sám.

Jak tu stál v prudkém slunečním svitu, zbrusu nová postava v panamském klobouku a pěkných šatech s ručním vakem v železné pěsti, jal se křičet na lidi ve stínu. Začal jim vykládat velmi nahlas, proč jsou líní a špinaví a zvířecky nevědomí a nižší než zvěř, která by zhynula, kdyby tato otázka mohla zaměstnávat její duši. Po jeho názoru to byl zhoubný vliv kněží, který z nich učinil takové ubohé chudáky a takové beznadějné otroky, že mohou sedět ve stínu a kouřit a nic nedělat.

„A musíte to být pěkně omezené stádo,“ řekl, „že se dáte vodit za nos těmi nadutými bůžky, protože si chodí ve svých mitrách a tiárách a zlatých pláštích a jiných pestrých hadrech a shlížejí dolů na každého jako na špínu – že jsou ověšeni korunami a baldachýny a posvátnými slunečníky jako dítě v pantomimě; jen proto, že nafoukaný starý velekněz Strašák kouká, jako by byl pánem světa. A co je s vámi? Jak to vypadáte, ubozí hlupáci? Povídám vám, že jen proto jste ještě stále barbary a nedovedete číst ani psát a...“

V tu chvíli vyšel velekněz Strašák v nedůstojném spěchu ze dveří misie, a nevypadal právě jako pán světa, ale spíše jako ranec černých vetešnických šatů ovinutých kolem malého polštářku, což připomínalo hastroše. Neměl na hlavě tiáru, měl-li vůbec jakou, ale ošumělý široký klobouk ne docela nepodobný kloboukům španělských Indiánů, a ten si narazil do týla pohybem nepohodlí. Vypadal, jako by se právě chystal promluvit k nehybným domorodcům, když tu zahlédl cizince a řekl spěšně:

„Oh, mohu vám něčím prospět? Nešel byste laskavě dovnitř?“

Pan Pavel Snaith šel dovnitř; a to byl začátek značného obohacení vědomostí tohoto žurnalisty o mnoha věcech. Patrně byl jeho žurnalistický pud silnější než jeho předsudky, jak tomu často bývá u bystrých žurnalistů; a dával velké množství otázek, jejichž odpovědi ho zajímaly a překvapovaly. Objevil, že Indiáni dovedou číst a psát z toho prostého důvodu, že je tomu kněz naučil; ale že nečtou a nepíší více, než je třeba, protože dávají přirozenou přednost bezprostřednějšímu styku. Dověděl se, že ten podivný lid, který sedá v houfech na verandě a nehne při tom ani brvou, dovede velmi tvrdě pracovat na svých vlastních pozemcích; hlavně ti z nich, kteří jsou více než poloviční Španělé; a dověděl se k ještě většímu údivu, že mají všichni po kousku země, která jim opravdu náleží. To právě byla část té nezvratné tradice, která byla domorodcům docela vrozená. Ale při tom hrál kněz také jistou roli; a tím snad projevoval svou první a poslední účast v politice, i když to byla pouze místní politika. Nedávno proběhla tím krajem jedna z těch horeček ateistického a téměř anarchistického radikalismu, který vypuká periodicky v zemích latinské kultury, obyčejně začíná tajnou společností a obyčejně končí občanskou válkou a skoro ničím jiným. Místním vůdcem obrazoborecké strany byl jakýsi Alvarez, poněkud malebný dobrodruh portugalské národnosti, ale jak říkali jeho nepřátelé, částečně černošského původu, hlava nějakého počtu loží a chrámů takového zasvěcení, které v takových místech odívá i ateismus něčím mystickým. Vůdcem konzervativnější strany byla mnohem všednější osoba, velmi zámožný muž jménem Mendoza, majitel mnohých továren a docela úctyhodný, ale ne příliš povzbuzující. Obecné mínění bylo, že by byla strana zákona a pořádku docela ztracena, kdyby si nebyla pořídila svou vlastní populárnější politiku na zajištění země sedlákům; a toto hnutí mělo svůj hlavní původ v malé misionářské stanici otce Browna.

Zatímco hovořil s žurnalistou, vstoupil konzervativní vůdce Mendoza. Byl to statný temný muž s hlavou holou jako hruška a tělem kulatým také jako hruška; kouřil silně vonící doutník, ale odhodil jej možná poněkud divadelně, když přišel do styku s knězem, jako by byl vstoupil do kostela; a poklonil se v křivce, která vypadala u tak tlustého pána docela pravděpodobně. Byl vždy nesmírně vážný ve svém společenském chování, hlavně k náboženským institucím. Byl to jeden z těch laiků, kteří jsou církevnější než církev. Otce Browna to přivádělo do značných rozpaků, hlavně když se to přenášelo do soukromého života.

„Myslím, že jsem protiklerikální,“ říkával otec Brown s jemným úsměvem, „ale nebylo by tu ani spolovic tolik klerikalismu, kdyby jen přenechali věci kněžím.“

„Ale to je pan Mendoza,“ zvolal žurnalista s novou svěžestí, „myslím, že jsme se již dříve setkali. Nebyl jste loni na Obchodním sjezdu?“

Těžká víčka pana Mendozy vyjádřila záblesk poznání a on se usmál svým pomalým způsobem. „Vzpomínám si.“

„Pěkná práce se tam vykonala za hodinu nebo dvě,“ pochvaloval si Snaith. „Myslím, že i pro vás to znamenalo velký obrat.“

„Měl jsem velké štěstí,“ řekl Mendoza skromně.

„Nevěřte tomu!“ zvolal nadšenec Snaith. „Štěstí přichází k lidem, kteří vědí, kdy je zachytit; a vy jste je zachytil dobře a jistě. Ale doufám, že vás nevyrušuji ve vašich záležitostech?“

„Vůbec ne,“ řekl druhý. „Dostane se mi často té cti přijít k padre na malou rozprávku. Pouze na malou rozprávku.“

Jako by tato důvěrnost mezi otcem Brownem a úspěšným a dokonce slavným obchodníkem přispěla k usmíření mezi knězem a praktickým panem Snaithem. Mohlo by se říci, že cítil novou úctu k stanici a misii a byl ochoten přehlédnout takové náhodné připomínky existence náboženství, jakým se může kaple a presbyterium stěží docela vyhnout. Docela se nadchl knězovým programem – alespoň jeho světskou a sociální stránkou – a prohlásil, že je v každé chvíli ochoten vystupovat v úloze živého telegramu na jeho rozhlášení po celém světě. A v této věci přicházel otec Brown na to, že je žurnalista skoro obtížnější ve svém zájmu než ve svém nepřátelství.

Pan Pavel Snaith se silně vynasnažil, aby vylíčil otce Browna. Posílal o něm dlouhé a hlasité chvalozpěvy přes pevninu do svých novin na středním Západě. Bral momentky nešťastného kněze v nejvšednějších zaměstnáních a uveřejňoval jeho obrovské fotografie v obrovských nedělních novinách Spojených států. Jeho výroky obracel v hesla a ustavičně posílal světu „Poselství“ od velebného pána z Jižní Ameriky. Každý jiný, méně silný a horlivě vnímavý národ, než americká rasa by se velmi brzy znudil otcem Brownem. Ale takto dostával pěkné a horlivé nabídky, aby podnikl kazatelskou cestu po Státech; a když odmítal, byly mu zvyšovány honoráře s výrazy úctyhodného podivu. Velká řada příběhů o něm jako příhody Sherlocka Holmese byla prostřednictvím pana Snaitha vymyšlena a předložena hrdinovi s prosbou o přispění a povzbuzení.

Když kněz shledal, že již začaly, nemohl dáti jiný návrh než aby zase přestaly. A to opět si vzal pan Snaith jako text k rozpravě, neměl-li by otec Brown na čas zmizet pádem se skály po způsobu hrdiny doktora Watsona. Na všechny tyto dotazy odpovídal kněz trpělivě písemně, že za takových podmínek souhlasí s dočasným zastavením příběhů a prosí, aby uběhla delší doba, než znovu začnou. Dopisy, které psal, byly stále kratší a kratší; a když psal poslední z nich, vzdychal.

Není třeba říkat, že tento nezvyklý hřmot na severu se odrážel v malém místě na jihu, kde očekával, že bude žíti v tak osamělém vyhnanství. Anglické a americké obyvatelstvo začalo okamžitě být pyšné na to, že má tak široko daleko slavnou osobnost. Američtí turisté toho druhu, který přijíždí s hlasitým požadavkem Westminsterského opatství, přijížděli na vzdálené pobřeží s hlasitým požadavkem otce Browna. Málem jezdili výletními vlaky pojmenovanými po něm a vodili davy dívat se naň, jako by to byl veřejný pomník. Hlavně byl obtěžován čilými a ctižádostivými novými obchodníky a kramáři toho místa, kteří jej nepřetržitě trápili, aby zkusil jejich zboží a dal jim osvědčení. I když nebylo osvědčení po ruce, prodlužovali korespondenci ke sbírání autografů. Protože to byl člověk dobrosrdečný, dostali od něho většinu toho, co chtěli; a bylo to tenkrát v odpověď na zvláštní žádost frankfurtského obchodníka vínem Ecksteina, kdy napsal spěšně na lístek několik slov, a ta slova měla přivolat hrozný obrat v jeho životě.

Eckstein byl neklidný človíček s neklidnými vlasy a skřipcem, který měl nesmírný zájem na tom, aby kněz nejen okusil některé jeho slavné medicinální víno, ale také mu oznámil, kdy a kde je bude pít, čímž mu potvrdí, že je obdržel. Kněz nebyl nijak zvláště překvapen touto žádostí, neboť již dávno ho nepřekvapovalo šílenství reklamy. Naškrabal tedy něco a obrátil se k jiné práci, která byla poněkud moudřejší. Byl znovu vyrušen dopisem od nikoho menšího než svého politického nepřítele Alvareze, který ho prosil, aby přišel na schůzi, na které doufali dosáhnout kompromisu v nějaké odlehlé otázce; a navrhoval schůzku tohoto večera v kavárně právě za hradbami městečka. Tam také poslal zprávu o svém souhlasu po svěžím a vojenském poslu, který na ni čekal; a protože měl ještě hodinu nebo dvě volné, usedl potom, aby se pokusil projíti poněkud své vlastní legitimní záležitosti. Když byl čas, nalil si sklenici znamenitého vína od pana Ecksteina, a pohlédnuv na hodiny s humorným výrazem, vypil je a vyšel do noci.

Ostré měsíční světlo leželo na španělském městečku, takže když došel k malebné bráně s téměř rokokovým obloukem a fantastickou ozdobou z palem nad ním, vypadalo to skoro jako výjev ze španělské opery. Jeden dlouhý palmový list s vroubkovanými okraji, černý proti měsíci, visel na druhé straně oblouku; bylo jej branou vidět a vypadal poněkud jako čelist černého krokodýla. Tato představa by se nebyla v jeho myšlenkách udržela, kdyby nebylo jeho přirozeně bdělé oko zahlédlo něco jiného. Vzduch byl smrtelně klidný a vítr se ani nehnul; ale on zřejmě spatřil, že se svislý list pohybuje.

Rozhlédl se a uvědomil si, že je sám. Nechal za sebou poslední domy, které byly většinou uzavřeny a zamčeny, a kráčel mezi dvěma dlouhými holými zdmi ze širokých a. beztvarých, ale uhlazených kamenů, porostlých tu a tam chomáči podivného ostnatého býlí toho kraje – zdmi, které běží rovnoběžně podél cesty k bráně. Neviděl světla kavárny za branou; patrně byla ještě daleko. Nemohl pod obloukem vidět nic než širý prostor dláždění z velkých balvanů, bledý v měsíčním svitu, s vyrážejícími tu a tam kaktusy.

Měl silný pocit, že je něco v nepořádku; cítil podivnou tělesnou stísněnost; ale nepomyslil na to, aby se zastavil. Jeho odvaha, která byla značná, byla snad ještě silnější stránkou jeho povahy než zvědavost. Po celý život byl veden duševním hladem po pravdě, i v malichernostech. Často jej krotil ve jménu umírněnosti; ale byl tu stále. Šel přímo branou; a na druhé straně seskočil muž jako opice s vrcholku stromu a vrhl se na něho s nožem. V témž okamžiku se připlížil bystře jiný muž podél zdi a mávaje klackem nad hlavou, spustil jej dolů. Otec Brown se obrátil, zavrávoral a klesl na zem; ale jak klesal, rozzářil se na jeho kulaté tváři výraz něžného a nezměrného překvapení.

V témž městečku žil v té době jiný mladý Američan, naprosto jiný než pan Pavel Snaith. Jmenoval se John Adams Race a byl elektroinženýr, zaměstnaný Mendozou, aby vybavil staré město všemi novými zařízeními. Byla to postava daleko méně zvyklá na satiru a mezinárodní klepařství než postava amerického žurnalisty. Ale ve skutečnosti má Amerika milion lidí mravního typu Raceova na jeden mravní typ Snaithův. Byl výjimečný tím, že byl výjimečně dobrý ve svém povolání, ale v každém jiném směru byl velmi prostý. Začal jako příručí u materialisty ve vesnici na Západě a vynikl pouhou prací a vlastní zásluhou; ale doposud pohlížel na své rodné město jako na přirozené srdce obyvatelného světa. Byl vyučen čistě puritánskému nebo čistě evangelickému druhu křesťanství z rodinné bible na matčině klíně: a pokud měl čas míti nějaké náboženství, bylo to dosud jeho náboženství.

Uprostřed všech těch oslňujících světel posledních a nejdivočejších vynálezů, když byl na samém kraji a hraně pokusů, vyráběje zázraky světla a zvuku jako bůh tvořící nové hvězdy a sluneční systémy, nepochyboval nikdy ani na okamžik, že věci „tam doma“ jsou nejlepší věci na světě; jeho matka a rodinná bible a klidná a slušná vesnická morálka. Měl tak vážný a vznešený pocit posvátnosti své matky, jako by byl lehkomyslným Francouzem. Byl si docela jist, že náboženství bible je tou pravou věcí; jenže je nejasně postrádal, kdekoli přišel do moderního světa. Nemohlo se od něho očekávat, že by souhlasil s náboženskými obřady katolických zemí; a v odporu k mitrám a berlám se shodoval s panem Snaithem, třebaže ne tak drzým způsobem. Neměl zálibu ve veřejné podlézavosti a hrabivosti Mendozově a jistě ho nelákal zednářský mysticismus ateisty Alvareze. Možná, že celý ten polotropický život byl pro něho příliš barvitý, pruhovaný indiánskou červení a španělským zlatem. V každém případě, když řekl, že se nic nemůže vyrovnat jeho rodnému městu, nevychloubal se tím. Myslil tím opravdu, že je někde něco prostého a nestrojeného a dojemného, co měl opravdu ve větší úctě než cokoli na světě. Při takovém duševním stavu Johna Adamse Racea v jihoamerické stanici rostl v něm od nějaké doby podivný pocit, který odporoval všem jeho předsudkům a který si nedovedl vysvětlit. Neboť bylo pravdou, že jediná věc ze všech, jaké kdy potkal na svých cestách, která mu alespoň poněkud připomínala staré hranice dříví a venkovské zvyky a bibli na matčině klíně, byla (z nějakého nevyzpytatelného důvodu) kulatá tvář a černý nemotorný deštník otce Browna.

Shledal, že nepozorovaně sleduje tu všední a dokonce směšnou černou postavu, když jde s lomozem mimo; že ji sleduje téměř s chorobným zanícením; jako by to byla chodící hádanka nebo protiklad. Shledal, že musí mít oproti své vůli rád něco v srdci všeho, co nenávidí; jako by byl hrozně trápen menšími démony a pak shledal, že ďábel je docela obyčejná osoba.

Tu se stalo, že vyhlédl ze svého okna za měsíční noci a spatřil jít mimo ďábla, démona nezměrně nevinného v širokém černém klobouku a dlouhém černém kabátě, jak se šine ulicí k bráně, a díval se na to se zájmem, který sám nechápal. Divil se, kam kněz jde a proč vlastně vyšel; a zůstal tak, pohlížeje do měsícem osvětlené ulice ještě dlouho poté, co černá postava přešla. A pak spatřil něco jiného, co jej ještě více zmátlo. Dva jiní muži, které poznal, přešli před jeho oknem jako přes osvětlené jeviště. Jakási modrá svatozář z měsíce obepínala spektrálním kruhem velkou houšť vlasů, která se tyčila na hlavě malého vinárníka Ecksteina a obkreslovala vyšší a temnější postavu s orlím profilem a podivným staromódním a velmi nesouměrným černým kloboukem, který ještě zesměšňoval celý zjev jako nějaký tvar ve stínohře. Race pokáral sám sebe, že dovoluje měsíci, aby hrál takovou hru s jeho fantazií; neboť druhým pohledem rozeznal černé španělské licousy a ostré rysy tváře dr. Calderona, věrohodného lékaře města, kterého jednou potkal na návštěvě u Mendozy. Ale bylo něco ve způsobu, jakým si muži šeptali a plížili se ulicí, co mu připadalo zvláštní. Z náhlého popudu přeskočil nízký okenní parapet a vyběhl sám s nepokrytou hlavou na ulici, následuje je v patách. Viděl, jak zmizeli pod temným obloukem; a za okamžik vyšel odtamtud hrozný výkřik; podivně hlasitý a pronikavý, a přece při něm Raceovi tuhla krev, protože vyslovoval něco jasně v nějakém jazyce, kterému nerozuměl.

V nejbližším okamžiku bylo slyšet dupot nohou, zesílený pokřik, a pak zmatený řev vzteku nebo zármutku, který otřásal věžemi a palmami; bylo to hnutí davu, který se shromáždil, jako by byl hnán nazpět branou. A pak zaduněl temný oblouk novým hlasem, tentokrát srozumitelným a dopadajícím jako rozsudek, jak někdo vzkřikl branou:

„Otec Brown je mrtev!“

Nikdy nezvěděl, jaká opora se to uvolnila v jeho duši nebo proč něco, nač spoléhal, ho náhle opustilo; ale běžel k bráně a dohonil právě včas svého rodáka, žurnalistu Snaitha, který vycházel smrtelně bledý z temného vchodu a luskal nervózně prsty.

„Je to docela pravda,“ řekl Snaith tónem, který u něho nenahrazoval úctu. „Je po něm. Lékař jej prohlédl a není tu naděje. Některý z těch prokletých dagos jej skolil, když šel branou – Bůh ví proč. Bude to znamenat velkou ztrátu pro město.“

Race neodpověděl, nebo spíše nemohl odpovědět, ale proběhl obloukem k výjevu za ním. Malá černá postava ležela tam, kam padla, na divokých velkých kamenech, porostlých tu a tam zeleným trním; a velký dav lidu byl zahnán nazpět pouhými pohyby jediné ohromné postavy v popředí. Neboť tu byli mnozí, kdož se klátili sem a tam pouhým pohybem jeho ruky, jako by to byl kouzelník.

Alvarez, diktátor a demagog, byl vysoká vychloubačná postava, vždy poněkud okázale oděný, a při této příležitosti měl na sobě zelenou uniformu s vyšíváním jako stříbrní hadi plazící se kolem dokola, a řád zavěšený na krku na velmi křiklavě rudohnědé stuze.

Husté kudrnaté vlasy měl již prošedivělé, a proti tomu jeho pleť, kterou jeho přátelé nazývali olivovou a jeho nepřátelé míšeneckou, vypadala téměř doslova zlatá, jakoby to byla maska ulitá ze zlata. Ale jeho široká tvář, která byla panovačná a náladová, byla v tomto okamžiku patřičně vážná a zarmoucená. Čekal, jak vysvětloval, na otce Browna v kavárně, když tu zaslechl šelest a pád, a když vyšel, nalezl tělo ležící na dlažbě.

„Vím, co si někteří z vás myslí,“ řekl, rozhlížeje se pyšně, „a bojíte-li se mne, jako že ano, řeknu to za vás. Já jsem ateista; nemám boha, kterého bych se dovolával pro ty, kdož nevěří mému slovu. Ale pravím vám ve jménu každého kousku cti, která zůstala vojáku a muži, že jsem se toho nezúčastnil. Kdybych tu měl muže, kteří to učinili, s radostí bych je pověsil na stromě.“

„Ovšemže jsme rádi, že to od vás slyšíme,“ řekl starý Mendoza upjatě a slavnostně, stoje u těla svého padlého pomocníka. „Tato rána byla pro nás příliš překvapující, než abychom mohli říci, co ještě mimo to nyní cítíme. Myslím, že bude slušnější a vhodnější, když odneseme tělo mého přítele a ukončíme tuto nečekanou schůzi. Rozumím-li tomu,“ dodal vážně k doktorovi, „není tu na neštěstí pochyby.“

„Není tu pochyby,“ řekl dr. Calderon.

John Race se vrátil zpět do svého bytu smuten a s podivným pocitem prázdnoty. Připadalo mu nemožné, že by mohl postrádat muže, kterého nikdy nepoznal. Dověděl se, že se pohřeb bude konat příštího dne; neboť všichni cítili, že se musí krizí přejít pokud možno nejrychleji ze strachu před vzbouřením, které se stávalo každou hodinu pravděpodobnější. Když viděl Snaith řadu rudých Indiánů sedících na verandě, mohla to také být řada starobylých aztéckých soch vytesaných z červeného dřeva. Ale neviděl je, jak vypadali, když slyšeli, že je kněz mrtev.

Jistě by byli vypukli v revoluci a lynčovali republikánského vůdce, kdyby nebyli okamžitě zaraženi přímou nutností chovat se úctyhodně k rakvi svého náboženského vůdce. Přímí vrahové, které lynčovat by bylo nejpřirozenější, jakoby se rozplynuli ve vzduchu. Nikdo neznal jejich jmen; a nikdo se také nemohl dovědět, zda umírající muž spatřil jejich tváře. Ten podivný překvapený pohled, který byl zřejmě jeho posledním pohledem na zemi, mohl být poznáním jejich tváří. Alvarez opakoval prudce, že to není jeho dílo, a byl přítomen pohřbu, kráčeje za rakví ve své nádherné stříbrozelené uniformě s jakousi chvástavou úctou.

Za verandou stoupala řada kamenných schodů po velmi příkrém zeleném svahu, lemovaná kaktusovým houštím; a poté byla rakev pracně vynesena nahoru a umístěna zatím u paty velkého štíhlého kříže, který čněl nad cestou a hlídal posvátnou půdu. Dole na cestě bědovalo velké moře lidí a pronášelo své modlitby; národ sirotků, kteří ztratili otce. Přes všechny tyto symboly, které byly pro něho dosti provokativní, se Alvarez choval zdrželivě a uctivě; a všechno by bylo v pořádku, jak si Race sám povídal, kdyby ho jen ti ostatní nechali na pokoji.

Race si trpce říkal, že starý Mendoza vypadal vždycky jako starý blázen, a choval se nyní zcela zřejmě a dokonale jako starý blázen. Po zvyku, zavedeném u prostších společností, byla rakev nechána otevřená a tvář nepokrytá, a tím byla u všech těch prostých lidí vášeň vystupňována až na bod nejvyšších muk. Poněvadž to souhlasilo s tradicí, nemuselo to být na škodu; ale některé oficiální osobnosti přidaly k tomu zvyk francouzských volnomyšlenkářů, zvyk pronášet řeči nad hrobem. Mendoza předstoupil, aby pronesl řeč; poněkud dlouhou řeč, a čím byla delší, tím níže a níže klesala nálada Johna Racea a jeho sympatie s náboženskými obřady. Výpočet zbožných přívlastků, zřejmě nejzastaralejšího druhu, byl rozvinut se zdlouhavou těžkopádností slavnostního řečníka, který neví, jak by si zase usedl. To1 bylo již dosti zlé; ale Mendoza také s nevyslovitelnou hloupostí počal vyčítat a dokonce se posmívat svým politickým odpůrcům. Ve třech minutách se mu podařilo vyvolat výstup; a byl to velmi nezvyklý výstup.

„Můžeme se právem ptát,“ řekl, rozhlížeje se okázale kolem, „můžeme se právem ptát, kde lze nalézt takové ctnosti mezi těmi, kteří zbrkle opustili víru svých otců. To proto, že máme mezi sebou ateisty, ateistické vůdce, ba někdy dokonce ateistické vládce, přináší jejich zlověstná filosofie plody v takovýchhle zločinech. Tážeme-li se, kdo zavraždil svatého muže, nalezneme nesporně...“

Africké pralesy vyhlížely z očí dobrodružného míšence Alvareze. A Raceovi se zdálo, že náhle vidí, jak je ten muž přece jen barbarem, který se nedovede až do konce ovládat; bylo znát, že všechen jeho „osvícený“ transcendentalismus má v sobě něco z Voodoo. Zkrátka Mendoza nemohl pokračovat, neboť Alvarez vyskočil a rozkřikl se na něho a zakřikl ho nekonečně silnějším hlasem.

„Kdo jej zavraždil?“ řval. „Váš Bůh jej zavraždil! Jeho vlastní Bůh jej zavraždil! Podle vás vraždí všechny své věřící a bláznivé sluhy – jako zavraždil toho tady,“ a udělal prudký pohyb, ne směrem k rakvi, ale směrem ke kříži.

Pak se zdálo, že se poněkud ovládl a pokračoval tónem ještě hněvivým, ale věcnějším: „Já tomu nevěřím, ale vy ano. Není lépe nemít žádného Boha než takového, který vás tímto způsobem olupuje? Já alespoň se nebojím říci, že žádný není. Není mocnosti v celém tom slepém a pitomém vesmíru, která by mohla vyslechnout vaše modlitby nebo vrátit vám vašeho přítele. Ačkoli prosíte nebesa, aby jej vzkřísila, nevzkřísí se. Ačkoli vyzývám nebesa, aby jej vzkřísila, nevzkřísí se. Chci tu nyní provést zkoušku – zříkám se Boha, který tu není, aby probudil muže, jenž spí navždy.“

Rozlehlo se zaražené ticho a demagog vyvolal žádaný dojem.

„Měli jsme to vědět,“ křičel Mendoza tenkým písklavým hlasem, „když jsme dovolili takovému muži, jako jste vy...“

Nový hlas vpadl do jeho řeči; vysoký a pronikavý hlas s yankeeským přízvukem.

„Počkat! Počkat!“ volal žurnalista Snaith, „Něco se děje! Přisahám, že jsem viděl, jak se pohnul.“

Vyběhl po schodech a spěchal k rakvi, zatímco se dav dole zakolísal nepopsatelnou zuřivostí. V nejbližším okamžiku obrátil užaslou tvář přes rameno a zakýval prstem na dr. Calderona, který spěchal na poradu s ním. Když opět oba muži odstoupili od rakve, mohli všichni spatřit, že se poloha hlavy změnila. Rozčilený řev vyrazil z davu a jakoby náhle ustal, jako přeříznutý ve vzduchu; neboť kněz v rakvi vyrazil vzdech a vztyčil se na lokti, pohlížeje kalnýma a mžouravýma očima na zástup.

John Adams Race, který znal až doposavad jen zázraky vědy, nedovedl nikdy ani po letech popsat zmatek příštích několika dní. Jakoby vyskočil ze světa času a prostoru a žil v nemožnosti. Za půl hodiny bylo celé město i okres změněno v něco, co tu již nebylo tisíc let; středověký lid proměněný v zástup mnichů při omračujícím zázraku; řecké město, kde Bůh sestoupil mezi lid. Tisíce klesaly na kolena na cestě; sta se zaslíbila Bohu na místě; a i nezúčastnění, jako oba Američané, nemohli mluvit a myslet o ničem jiném než o zázraku. Alvarez sám byl užaslý, jak se právem slušelo; a usedl s hlavou v dlaních.

A uprostřed všeho toho burácení a blahoslavení se namáhal malý mužíček, aby ho bylo slyšet. Měl hlas slabý a jemný, a hluk byl ohlušující. Dělal slabé, nepatrné pohyby, které se více než čemu jinému podobaly výrazu hněvu. Došel až na kraj výstupku nad davem, mávaje na jeho uklidnění pohyby podobajícími se poněkud mávání krátkých křídel tučňáka. Vzniklo něco více než ukonejšení hluku; a tu otec Brown poprvé dohnal ke krajnosti rozhorlení, s jakým se jen dovedl obořit na své děti.

„Oh, vy pošetilí lidé,“ řekl vysokým a třaslavým hlasem. „Oh, vy pošetilí lidé.“

Pak jakoby se náhle sebral dohromady, vyrazil ke schodům svým obvyklejším krokem a jal se spěšně sestupovat.

„Kam jdete, otče?“ řekl Mendoza s více než obvyklou úctou.

„Na telegrafní úřad,“ řekl otec Brown spěšně. „Co? Ne, ovšemže to není zázrak. Proč by to měl být zázrak? Zázraky nejsou tak laciné jako tohle všechno.“

A sešel vrávoravě po schodech, a lid před ním padal na kolena a prosil jej o požehnání.

„Bůh vám žehnej, Bůh vám žehnej,“ říkal otec Brown spěšně. „Bůh žehnej vám všem a dej vám více rozumu.“

A odcupital s neobyčejnou rychlostí k telegrafnímu úřadu, odkud telegrafoval tajemníkovi svého biskupa: „Koluje tu nějaká zmatená pověst o zázraku; doufám, že to jeho Milost nepotvrdí. Nic na tom není.“

Když se odvrátil od této práce, zavrávoral poněkud a John Race jej zachytil do náručí.

„Dovedu vás domů,“ řekl; „zasloužíte více, než vám tito lidé dávají.“

John Race se usadil s knězem v presbytáři; stůl byl dosud pokryt papíry, s kterými kněz zápolil předešlého dne; láhev vína a prázdná vinná sklenice dosud stály tam, kde je nechal.

„A nyní,“ řekl otec Brown téměř přísně, „mohu začít myslet.“

„Já bych právě nyní příliš mnoho nemyslel,“ řekl Američan. „Potřebujete jistě odpočinek. Ostatně o čem chcete přemýšlet?“

„Měl jsem velmi často za úkol pronásledovat vrahy, když se naskytla příležitost,“ řekl otec Brown. „Nyní mám pronásledovat vlastního vraha.“

„Kdybych byl na vašem místě,“ řekl Race, „napil bych se napřed trochu vína.“

Otec Brown vstal a nalil si do jiné sklenice, zdvihl ji, díval se zamyšleně do prázdna a pak ji zase postavil. Pak si zase sedl a řekl:

„Víte, co jsem cítil, když jsem umíral? Věřte mi nebo ne, ale byl to pocit zdrcujícího údivu.“

„Nu ano,“ odpověděl Race, „myslím, že jste byl udiven, že vás někdo uhodil do hlavy.“

Otec Brown se k němu naklonil a řekl tiše:

„Byl jsem udiven, že mne nikdo neuhodil do hlavy.“

Race na něho okamžik pohlížel, jakoby si pomyslil, že měla rána do hlavy až příliš silný účinek; ale řekl pouze: „Jak to myslíte?“

„Chci tím říci, že když ten člověk napřáhl svůj klacek na velkou ránu, zarazil se u mé hlavy a vůbec se jí nedotkl. Stejně ten druhý člověk dělal, jako by mne bodal nožem, ale ani mne neškrábl. Byla to jako divadelní hra. Myslím, že opravdu byla. Ale pak přišla ta neobyčejná věc.“

Díval se chvíli zamyšleně na papíry na stole a pak pokračoval:

„Ačkoli se mne nedotkl ani ten nůž ani hůl, pocítil jsem, že pode mnou klesají nohy a život že ze mne uniká. Věděl jsem, že mne něco srazilo, ale nebyly to ty zbraně. Víte, co si myslím, že to bylo?“

A ukázal na víno na stole.

Konec ukázky