... aneb cesty po Kazachstánu,

Indonésii a Vietnamu

– Mikuláš Focko –

Text © Mikuláš Focko, 2026

© Olympia, s. r. o., 2026

Vydání první

ISBN 978-80-7376-759- 4

Poděkování

Rád bych touto cestou poděkoval především svým báječným rodičům – Blance a Lubošovi – za jejich podporu nejen při psaní této knihy, ale v životě jako takovém, jelikož mě naučili ho nejen žít, ale také užívat (s určitou dávkou pokory). Dále bych rád poděkoval Honzíkovi a všem ostatním cestovatelům, bez kterých by tato kniha nikdy nevznikla. Kniha též vzpomíná na ty, kteří s námi již nejsou – především mou babičku Květu, která si i přes rány osudu uměla život užívat, a Kačky maminku Pavlu.

Předmluva

Dlouhé předmluvy mě nebaví. Stejně se všichni nejvíc těšíte na moje tragikomické zážitky a pořádnou zásobu způsobů, jak něco na cestách podělat. Ano, nejsem cestovatel roku. Spíš naopak. Jsem jako to dítě, které se musí spálit o sporák, aby se poučilo, že na něj sahat nemá, což bohužel vlastně není vždy můj případ a někdy se musím spálit dvakrát (nebo i vícekrát). Takže k věci – tato kniha je kombinací faktografie, ironie, fuck-upů, myšlenek o cestování, a hlavně neobvyklých cestovatelských zážitků, stejně jako ta moje předchozí – Nečekaná cesta tam a zase zpátky: Kolumbijská edice. Nesnažím se vás do jedné ze zemí nalákat nebo ze sebe dělat cestovatele roku. Mým cílem je vás primárně pobavit, představit tu či onu zemi a nastínit itinerář, pokud byste se někdy rozhodli vyrazit. Taky se za vás nechávám okrást a přizabít, abyste věděli, čeho se případně vyvarovat. Pojďte se mnou prozkoumat Kazachstán, Indonésii a Vietnam v netradičním stylu…

Upozornění:

Vážení čtenáři, jsem nadšený, že jste se při čtení mé knihy dostali až sem. Nejen mou pisatelskou povinností, ale i radostí je upozornit vás na pár následujících detailů, které vám usnadní orientaci v této knize (a mě možná ochrání, když jsem ten právník):

1. Kazašské svatební dobrodružství prošlo personální anonymizací dle standardizovaných pravidel. Faktografické informace ohledně navštívených míst zůstaly beze změny tak, abyste mohli případně itinerář využít pro své budoucí cesty. S ohledem na anonymizaci jsou také části Kazachstán a Indonésie & Vietnam lehce odlišné svou strukturou (například představení osob figurujících v jednotlivých vyprávěních, určitost období jednotlivých cest apod.).

2. Faktografické informace uvedené v knize jsou aktuální k období mé návštěvy jednotlivých zemí. Je tak třeba vzít v potaz jejich možnou změnu v průběhu času.

3. Nefaktografická, tedy vyprávěcí část knihy je částečně založena na skutečných událostech – uvedené osoby (mimo bod 1, viz výše) udělily své souhlasy s jejich uvedením v knize.

4. V případě zájmu o dodání kontaktů na průvodce či jiných dotazů mě můžete kontaktovat na emailu: mikulasfocko@email.cz. 

Kazachstán

– podzim 2024 –

Ústřední protagonista:

Mikuláš Focko – IG: @mikulasfocko

To jsem já – 27letý advokátní koncipient, který si stále nezvykl na život pracujícího člověka a jako správný mileniál nosí neustále upnuté džíny, ačkoli mě to prý dělá starším (už to není v módě). Svoje problémy řeším cestováním, což je lepší než alkoholem (tím občas taky). Jsem požitkář, rád se bavím a na všechno řeknu ano bez ohledu na důsledky, které lze občas přirovnat k okamžikům blízké smrti. Taky se umím sám řádně vytočit bez patřičného důvodu (říká se to, samozřejmě nesouhlasím). I přesto miluju život a rád sdílím své zážitky. To, že mě občas nikdo neposlouchá, může být jedním z důvodů, proč píšu tyto řádky.

Základní faktografie Kazachstánu:

Kazachstán je devátou největší zemí na světě, avšak hustota zalidnění je velmi nízká vzhledem k nehostinným podmínkám v mnoha částech Kazachstánu (cca 7 obyvatel na km²).

• Počet obyvatel: necelých 21 milionů.

• Geografičtí sousedé: Čína, Turkmenistán, Uzbekistán, Kyrgyzstán a Rusko.

• Vzhledem k rozsáhlé velikosti Kazachstánu nelze jednotně popsat jeho klimatický pás. Na většině území převládá mírně kontinentální až výrazně kontinentální klimatický pás (zima v severních oblastech až -40 °C, léto pak na jihu až 40 °C). Rozdíly jsou tedy výrazné, obecně spíše sucho.

• Národní zvíře: kůň Převalského (symbol svobody a kočovného života).

• Hlavní město: Astana (od roku 1997) – v letech 2019–2022 nazývána Nur-Sultan (po bývalém prezidentovi Nazarbajevovi).

• Bývalé hlavní město do roku 1997: Almaty (počet obyvatel k 1. červnu 2025 cca 2 300 000).

• Měna: kazašské tenge (1 CZK = cca 25,5 KZT).

• Státní zřízení: prezidentská republika (haha).

• Převažující náboženství: islám (cca 70 %), dále pak křesťanství (17 %).

• Náboženská tolerance a sekularizace státu jsou zakotveny v ústavě (v praxi však existují omezující zákony).

• Křižovatka Evropy a Asie, skrze kterou vedla Hedvábná stezka.

• Stručná historie: Kočovné kmeny (Starověk); Kazašský chanát (15.–18. stol.); → ruský vliv (18.–19. stol.); → sovětské období (1917–1991); → nezávislost (od roku 1991) jako poslední z bývalých republik. Prvním prezidentem se stal Nursultan Nazarbajev (vládcem do 2019).

• Kazaši jako lidé: obecně pohostinní, hrdí a klidní lidé s hlubokým respektem k tradici, rodině a přírodě (zobecnění) – vychází z nomádského původu života. ALE: západ země: tradičnější v. východ země: kosmopolitnější (hlavně Almaty).

• Dva oficiální úřední jazyky: kazaština (státní jazyk) + ruština (používána na rovnoprávném základě pro oficiální komunikaci – jazyk mezietnické komunikace).

• Země bohatá na ropu a zemní plyn (okolo Kaspického moře) – 60 % HDP regionu (17 % celkového HDP).

• Letecká spojení do Almaty z Prahy (nejstandardnější):

• Qatar Airways přes Dauhá

• Turkish Airlines přes Istanbul

• Emirates přes Dubaj

• AirAstana přes Astanu

• Bezpečnost: vzhledem k silnému napojení policejního aparátu na ten státní je země považována za bezpečnou (jak pro koho, viz níže).

• Nejtradičnější pokrm: bešbarmak z koňského masa (více viz níže).

Základní slovíčka (kazaština):

•Сәлем / Сәлеметсіз бе? (salem / salemetsiz be) – ahoj / dobrý den

•Рақмет (rachmet) – děkuji

•Оқасы жоқ (okasy žok) – není zač

•Кешіріңіз (keširingiz) – promiňte / pardon

•Жоқ (žok) – ne

•Иә (ija) – ano

•Су (su) – voda

•Сыра (syra) – pivo

•Кофе (kofe) – káva

•Шай (šaj) – čaj

•Ет (jet) – maso

•Ат (at) – kůň

•Ащы (ašy) – pálivé

•Ащы емес (ašy emes) – nepálivé

•Дәмді (demdi) – dobré / chutné

•Қанша? (kanša) – kolik?

•Маған көмектесіңізші (magan kömektesingizši) – pomozte mi / prosím o pomoc

•Мен … қалаймын (men … kalajmyn) – chci…

•Алыс па? (alys pa) – jak daleko?

•Есепті беріңізші (jesepti beringizši) – zaplatit / účet prosím

Základní slovíčka (ruština):

•Привет / Здравствуйте (privět / zdrástvujtě) – ahoj / dobrý den

•Спасибо (spasíba) – děkuji

•Не за что (ně za što) – není zač

•Извините (izvinítě) – promiňte / pardon

•Нет (ňet) – ne

•Да (da) – ano

•Вода (vada) – voda

•Пиво (pivo) – pivo

•Кофе (kofe) – káva

•Чай (čaj) – čaj

•Мясо (mjaso) – maso

•Лошадь (lošaď) – kůň

•Острое (óstraje) – pálivé

•Не острое (ně óstraje) – nepálivé

•Вкусно (vkúsna) – dobré / chutné

•Сколько? (skolka) – kolik?

•Помогите мне (pamagítě mně) – pomozte mi / prosím o pomoc

•Я хочу… (ja chaču) – chci…

•Далеко? (dalikó) – jak daleko?

•Счёт, пожалуйста (ščot, pažalujsta) – zaplatit / účet prosím

Itinerář Kazachstán

Den 1–2:

• Let z Prahy do Almaty

Den 3: Astana

• Expo areál – Expo 2017 Park

• Prezidentský palác Ak Orda

• Architektura à la plechovky od piva / zlatý zapalovač

• Nazarbajevova knihovna

• Opera

• Rozhledna Bajtěrek

• Restaurace Saksaul

• Nur Sultan mešita

• Nákupní centrum Chan Šatyr

• Velká mešita

Den 4:

• Kaňon Čaryn

• Národní park Kolsajská jezera – jezera

Den 5:

• Jezero Kaindy

• Národní park Kolsajská jezera (restaurace Tary)

• Černý kaňon

Den 6:

• Muzeum Zlatého muže

• Jezero Issyk

• Nada vineyard (degustace vína a lokálních produktů)

• Almaty (restaurace Manana, střešní bar hotelu Kazachstán)

Den 7: Almaty

Den 8: Almaty

• Náměstí Abaj

• Kavárna Fika

• Almatinské metro

• Panfilovský park (památník Slávy, chrám Nanebevstoupení Páně)

• Zelenyj Bazar

• Restaurace Lanzhou Noodle

Den 9: Almaty

• Restaurace Blanca

• Kok-Tobe vyhlídka (restaurace Abbay)

• Lázně Arasan

• Odlet do Dauhá

Den 10:

• Letištní zahrady The Orchard (Dauhá)

• Přílet do Prahy

Den 1:

Ty si myslíš, že někam letíš?

Nastal den D. Alespoň jsem si to ve sladké nevědomosti ráno myslel.

Na plný úvazek jsem byl zaměstnaný již necelé tři měsíce a z toho plynulo jediné – potřeba dovolené (ideálně navždy). Úspěšně jsem v průběhu sobotního dopoledne zabalil nejen své věci, ale i ty Aničky, jelikož si je ve své pohodlnosti odmítala tahat do země na Dálném východě, kam odletěla před měsícem využít univerzitní fondy v rámci mezifakultních dohod. V důsledku rodinných oslav předchozího večera se moje forma nejevila jako úplně stoprocentní, nicméně vidina dovolené člověka vždy nakopne. Předletový rodinný oběd působil v některých ohledech jako freska Poslední večeře od Leonarda da Vinciho. Mamka mi v průběhu mého prvního sousta začala vysvětlovat: „Je to tam nebezpečné, jsi nezodpovědný, dej mi číslo na Aničku…“ Z celé promluvy nakonec vyplynulo, že bych snad měl raději zůstat doma (je pravda, že jako každý správný rodič, i moje mamka zná své děti velmi dobře). Následně ale nezapomněla dodat, že by se do Kazachstánu vlastně taky ráda někdy podívala, konkrétně do Astany za její bizarní architekturou. Další promluvě jsem se vyhnul díky zprávě, která oznamovala přistavení mého odvozu směr Letiště Václava Havla.

Po příjezdu, cca hodinku a půl před odletem, jak mám ve zvyku (zásadně ne dříve, spíše později), mě překvapila třicetimetrová fronta. „Že by už vymizeli čecháčci jezdící tři hodiny před odletem na letiště?“ pomyslel jsem si. S protivným výrazem jsem se zařadil do fronty a uvědomil si, že vlastně pracovat musím, a to intenzivně, abych se v budoucnu vyhnul frontám skrze business třídu. Po odbavení mě automaticky nohy vedly do salónku, kde jsem si dal pár ginů s tonikem, pořídil obligátní fotku na Instagram a přesunul se pomalu k bráně. Nástup už měl nejspíš blikat na tabuli (v mém případě spíš poslední výzva), čemuž jsem ale nevěnoval pozornost a relaxoval. „Let společnosti Qatar Airways je opožděn o půl hodiny,“ zaznělo z letištního amplionu. U Qatar Airways mě to překvapilo, ale na přestup v Dauhá jsem měl celkem hodinu a půl, takže stres prozatím nebyl na místě. Následně letištní personál vyhlásil další hodinu čekání a donesl pití. V ten moment jsem již začal být nervózní a informoval Aničku o možné změně programu pro nadcházející den. Ta na mě již čekala v kazašském městě Almaty a vychutnávala si i přes solidní jetlag luxusní večeři s kamarádem od nevěsty.

„Let je z technických důvodů opožděn o další dvě hodiny,“ ozvalo se z letištních reproduktorů.

To, kdy a jestli odletíme, bylo stále nejisté. To, že nestíhám navazující let do Almaty, bylo více než jisté. O svém „štěstí“ jsem obratem informoval půlku Prahy včetně Aničky a vyrazil zpět do salónku, kde mě milé paní vzaly na milost a znovu vpustily zdarma dovnitř. V průběhu těchto bonusových hodin čekání při západu slunce mi zábavu dělalo beznadějné hledání alternativních přestupů z Dauhá do Almaty spolu s dalšími giny s tonikem. Když nastal čas, vyrazil jsem zpět k bráně a lehce prudil letištní personál, zdali nemají nějaké zákulisní informace. Podařilo se mi z nich dostat, že letadlo má technickou závadu a vypadá to na další extra hodinu na letišti. Tomu tak skutečně bohužel bylo. V průběhu této další hodiny začalo do prostoru odletové brány intenzivně problikávat ostré modročervené světlo hasičského auta, které mířilo po letištní dráze k „mému“ letadlu. Všem pasažérům začalo docházet, že závadou nejspíše nebude ucpaný záchod. Celkem pět hodin strávili cestující letu do Dauhá u odletové brány, než přišel konečný ortel.

„Let je z důvodu technické závady zrušen,“ prohlásila zaměstnankyně na bráně.

„A moje plány na následující den taky,“ zabrblal jsem si pod vousy. U brány následně zavládla davová hysterie, kdy se valná většina (ne)cestujících agresivně hrnula k přepážce pro poukázky na hotel. Já místo toho vzal nohy na ramena a informoval Aničku o letištní tragédii. Též jsem se pokusil proaktivně buzerovat zákaznickou linku Qatar Airways (čti ode dnes Tatar Airways), kde mi však bylo sděleno, že mám vyčkat na e-mail s instrukcemi ohledně náhradního letu. Moje dovolená se prozatím vyvíjela přímo fantasticky.

Fakta dne:

1. Mamky preferují vaši přítomnost poblíž.

2. Gin s tonikem částečně řeší problémy na letišti (nejen).

3. Ani cesta s jednou z nejlépe hodnocených aerolinek na světě není zárukou odletu.

4. Využívejte raději kolo a auto.

Den 2: Druhý pokus směr východ

Další ráno a další pokus dostat se do Kazachstánu, tentokrát s Turkish Airlines, jak indikoval brzký ranní e-mail. Vše proběhlo identicky jako předchozí den, včetně obědové promluvy od mojí maminky a salónkové relaxace. Dokonce i včetně zpoždění letu, a to o hodinu, což už ve mně začalo vyvolávat silnou úzkost spojenou s pocity rezignace s ohledem napouhou hodinu na přestup v Istanbulu. Paní u brány si mě pamatovala z předchozího dne, a když jsem si jí postěžoval na svou situaci, odvětila mi s úsměvem na tváři: „Dlouho jsem nezažila nikoho s takovou smůlou, pane. Ale to nevadí, už bude určitě jen lépe.“

Ode mne se pak dočkala pouze zrezignovaného pohledu s decentním náznakem slz. Do ocelového ptáka se mi podařilo po 24 hodinách nastoupit a odlet se nakonec konal s více než hodinovým zpožděním. Mezitím se Anička v Almaty vydala na manikúru (čti amputace nehtu). Tato informace mě donutila si v dalších dnech ostříhat nehty na vlastní pěst.

Po vzletu a krátkém schrupnutí se se mnou dal do řeči můj letadlový soused. Pan Sergej pocházel z Kazachstánu a potkal ho stejný osud jako mě (dobrá náhodička, co říkáte?). Do konverzace jsem se zrovna nehrnul vzhledem ke stále zvýšenému tlaku, který pramenil z cestovatelských strastí, ale Sergej byl moc milý a neměl jsem sílu ho ignorovat. Koneckonců jsme si mohli alespoň postěžovat společně, protože uměl kupodivu dobře anglicky a kolektivní utrpení je většinou lepší než to individuální. Konverzace se Sergejem pokračovala až do přistání letadla, kdy jsme s mým novým nejlepším kámošem konstatovali, že nejspíš opět nestíháme navazující let, který se měl odlepit od země za 15 minut. Skleslá těla dvou chudáčků se později došourala k první informační tabuli a… letadlo do Almaty mělo hodinové zpoždění! Konečně trochu štěstí. S radostí mě Sergej začal vláčet k jedné z odletových bran letiště Istanbul. Zpoždění se nakonec protáhlo a vzniklý čas jsme se Sergejem věnovali sbližování českého a kazašského národa. Dozvěděl jsem se hned několik zajímavostí o Kazachstánu.

„Nikolaji, musíš se psychicky připravit na katastrofální dopravní situaci v Almaty,“ sdělil mi Sergej přísně. Ve svém povídání pokračoval, tentokrát již s úsměvem. Kazaši jsou prý velmi pohostinní, ale často nepijí ani kávu, ani alkohol. Ani jedno ze zjištění mě nepotěšilo a k tomu se ještě moje snaha o vykreslení České republiky jako země levného piva stala trapnou a nadbytečnou. Tento trapný moment naštěstí zastřelo vyhlášení nástupu do letadla.

Vskutku krátký odpočinek mezi lety v hotelovém pokoji s „nepropustnými“ žaluziemi.

„Konečně,“ pomyslel jsem si. Jednak jsem začal postrádat konverzační témata a jednak na mě doléhala klasicky únava, to vše i přesto, že Sergej byl neskutečně milý člověk. Se Sergejem jsme se pak navždy rozloučili u vstupu do letadla (jak dojemné) a já zaujal svoji spánkovou pozici, díky bohu na sedadle v uličce. Vedle mě seděla velmi objemná paní z Kazachstánu (zde již bůh nezafungoval), která po zjištění, že „ne govoryu porusski“, přestala být kamarádská a komunikativní.

Ještě před startem jsem se snažil co nejrychleji usnout, jelikož pár hodin po příletu mě čekal celodenní letecký výlet do Astany – hlavního města Kazachstánu. Spánek bohužel neproběhl dle představ, primárně kvůli ošívající se sousedce, která fotila každý detail letadla a venkovní „krajiny“. Nakonec jsem se chvíli prospal, nicméně na to, co mě mělo čekat další dny, jsem nebyl ani trochu připraven…

Fakta dne:

1. Kazaši jsou moc milí lidé (platí pro den 2).

2. Při cestování využívejte každou chvíli na spánek, tedy kdykoli a kdekoli.

Den 3:

Spektakulární bizár

„Úspěšně“ jsem po dvou dnech cestování přistál kolem páté ranní lokálního času na letišti v Almaty. Při klesání bylo již možné zahlédnout první paprsky slunce postupně prosvítající horské štíty, které se tyčily nad bývalým hlavní městem Kazachstánu. Naspat se mi podařilo maximálně dvě hodiny, takže vyzvednutí kufru z pásu v příletové hale se stalo nadlidským výkonem. Následně jsem aktivoval již v Praze zakoupenou elektronickou SIM kartu skrze aplikaci Saily a objednal velmi levné taxi skrze taktéž dříve nainstalovanou aplikaci Yandex (více k „praktikáliím“ viz Fakta dne). Ranní Almaty mělo úžasné kouzlo – pohled na probouzející se metropoli ve sluncem prosvěcovaném oparu pod zasněženými vrcholky neměl chybu. A žádné zácpy, se kterými mě strašil Sergej!

Za 25 minut jsem se dostal z letiště do dominanty města Almaty – hotelu Kazachstán. Tento předrevoluční klenot sovětské architektury s 25 patry působil v oparu brzkého rána, na rozdíl od cesty z letiště, relativně depresivně. První návštěva pokoje pak zapůsobila na mou nervovou soustavu lépe než ranní káva s třemi dávkami espressa. Šílený vzduch, sto stupňů a závěsy sluneční svit spíše zintenzivňující než blokující. „Konečně!“ zahulákal jsem, aniž by mi došlo, že je nekřesťansky brzy. Anička něco zamumlala, ale když si uvědomila mou přítomnost po všech strastech, vyškrábala se z postele a pořádně mě objala. Jak jsme se tak na sebe nějakou chvíli rozespale dívali, usoudili jsme, že na povídání máme spoustu dní před sebou a měli bychom se aspoň na chvíli pokusit zabrat před odletem na náš jednodenní výlet do Astany. A tak jsme učinili.

Probuzení šokem. „Miky, zaspali jsme!“ zařvala Anička.

Rychlostí světla, respektive tak, jak to jen ve stavu spánkového deficitu šlo, jsme vystřelili z postele. Za zmínku (pro dokreslení idylického rána) stojí hysterický boj o sprchu a přebalování batohu v polospánku, což byl důvod, proč jsem si s sebou vezl do Astany například klíče od bytu v Praze nebo jednu žabku. Naštěstí nám hvězdy přály a provoz na letiště, kde jsem se dlouho neukázal, byl mírný.

Let s aerolinkou Scat Airlines s mezinárodním hodnocením bezpečnosti jedna ze sedmi proběhl v pořádku (jedna je na škále nejméně). Po přistání a opuštění letadla se nás ihned zmocnil pocit přítomnosti Velkého bratra. Každou část letištní haly totiž pokrývaly kamery a letiště celkově nejevilo známky turistického života.

„Vítejte v Astaně, městě svobody slova a myšlení,“ pomyslel jsem si. U příletové haly jsme vzali taxi a za v přepočtu krásnou stokorunu vyjeli vstříc první památce našeho poznávání současného hlavního města Kazachstánu. Areál z roku 2017, jemuž dominuje obrovská skleněná budova ve tvaru koule, okolo které se vyskytují další zajímavé architektonické úkazy (à la Zaha Hadid architekti), byl vybudován v rámci výstavy Expo na téma budoucnost energie. Na důkaz tohoto tématu je skleněná giga koule osázená fotovoltaikami za současného využití větrné energie skrze dvě větrné turbíny. Tyto zabudované alternativní zdroje energie dodnes poukazují na snahy a nutnost řešit narůstající emise CO₂ spolu s potížemi spojenými s využíváním tradičních zdrojů energie. Areál je aktuálně využíván k vícero účelům – sídlí zde IT univerzita, organizují se zde různé kongresy atd. V kouli se pak nachází stálá expozice muzea energie, která však v pondělí nemá otevřeno (co bylo asi tak za den?). Když už nás obdivování majestátní koule omrzelo, udělali jsme si procházku mezi okolními architektonickými úkazy, kde se konečně nacházely lidské bytosti, a to studenti, kterým pravděpodobně skončila výuka.

„Miky, mám na něco chuť,“ zakňourala Anička

„Klasika, ale musíme zkusit něco lokálního,“ odvětil jsem. Čas na krmení a přísun cukru na sebe nenechal dlouho čekat. Místem činu se stala lokální, avšak velmi moderní kavárnička nacházející se v Expo areálu. Zde si Anička, nedbajíc mých rad, objednala palačinkový dort, který nesnědla ani z z jedné třetiny, nicméně ho vozila v batohu až do návratu na hotel v Almaty.

Nepovedené občerstvení nás každopádně nerozhodilo a pokračovali jsme taxíkem do centra města, konkrétně k prezidentskému paláci Ak Orda, který byl jako většina budov a monumentů v Astaně vystavěn prvním porevolučním prezidentem Kazachstánu – Nursultanem Nazarbajevem. V okolí paláce jsme se pak nacházeli pouze my, vojáci se samopaly a náš taxikář, který zmizel hned, jak dostal zaplaceno. Základní chybou „palácové“ procházky se stalo nedodržení bezpečnostního perimetru okolo paláce ze strany Aničky, za což byla vojáky „obdarována“ intenzivním pískáním na píšťalku, velmi ostrými pohledy a mácháním samopalem. Po této výstraze si již ani jeden z nás nedovolil se byť jen přiblížit k čáře vyznačující perimetr paláce a raději jsme se co nejrychleji vzdálili směrem k dalším bizarním architektonickým skvostům Astany – koncertní síni připomínající plavecký bazén, Nazarbajevově knihovně ve tvaru golfového míčku a dvěma identickým business budovám ve tvaru plechovky od piva, jež tvoří pomyslnou bránu do hlavního bulváru směřujícího přes rozhlednu Bajtěrek až k „humbertovskému“ nákupnímu centru Chan Šatyr (blíže k těmto níže). Všechny tyto památky se nacházely v docházkové vzdálenosti od prezidentského paláce Ak Orda.

Teď se vrátíme v čase a udělám vám malý exkurz do historie města Astana. Původní Akmolinsk s necelými třemi sty tisíci obyvateli uprostřed nehostinných močálů a stepi se první prezident nezávislého Kazachstánu Nazarbajev rozhodl přetvořit do nového a moderního hlavního města, které bude pýchou celé Střední Asie a symbolem Kazachstánu. Prezident sezval proslulé architekty z celého světa a započala velkolepá a nákladná výstavba. V roce 1994 dostalo město nový název Astana a v témže roce bylo prohlášeno za hlavní město Kazachstánu. K přesídlení centra moci došlo pak oficiálně v roce 1997. Město (hlavně centrum) vystavěné v megalomanském stylu nese primárně barvy vlajky – zlatou a tyrkysově modrou. V dnešní době Astana čítá přes milion obyvatel, i když lidí a hlavně turistů na ulicích příliš nepotkáte. Velká část obyvatel totiž pracuje ve státní správě a není neobvyklé, že Astanu na víkend opouští (například do Almaty).

Naše další kroky měly původně směřovat přímo na rozsáhlý hlavní bulvár lemovaný moderními mrakodrapy v kazašských národních barvách, kde se nachází většina úkazů Astany, které stojí za to vidět. Po excesu s vojáky jsme si však nedovolili překročit pásky, které uzavíraly skoro každou cestu k tomuto bulváru, a udělali proto asi 10 nahodilých odboček, než se nám konečně podařilo dostat se na bulvár. Pro zajímavost, i v sebepodivnějším zákoutí při hledání cesty na nás vždy někdo dohlížel. Postupně se nám sice povedlo se vymotat, nicméně jsem začal cítit, že bude co nejdříve zapotřebí pauza, jelikož Aničku, která funguje jako biologické jídelní hodiny, popadl hlad. V jejím případě považuji hlad za stav krajně nebezpečný, který by mohl způsobit fatální následky pro nás i půlku kazašského národa. Proto – a v rámci zachování našich holých životů – jsme museli ihned vyhledat gastronomickou první pomoc, což má Anička v malíku. Během asi 10 vteřin vyhledala skvělou kazašskou restauraci lepší kategorie s názvem Saksaul, která se nachází skoro uprostřed hlavního bulváru v jedné z jeho kolmých ulic připomínajících ulice v pražské Sapě. Avšak poté, co jsme vstoupili do této gastronomické slasti Astany, nás vnější okolí již vůbec nezajímalo… Kazašská hudba, nádherné lokální interiéry a přítomnost místních obyvatel nás upevnily v přesvědčení, že toto bude velký zážitek nejen pro chuťové pohárky.

Muzeum energie osázené fotovoltaikami za současného využití větrné energie skrze dvě větrné turbíny – Expo areál z roku 2017.

Astana Grand Mosque – úchvatná architektura enormní mužské modlitebny, kam mohou ženy pouze s doprovodem.

Noční pohled na hlavní vchod do Astana Grand Mosque se čtyřmi minarety sestavenými z pěti částí (5 pilířů islámu).

A co že se servírovalo? Salátek evropského stylu na začátek spolu s panákem kazašské vodky, která vás ke konci odměnila svým pikantním ocáskem. Následoval bešbarmak, tradiční kazašský pokrm skládající se z tlustých vaječných nudlí, čerstvé cibule, plátků koňského masa a koňského vývaru bokem. A na závěr marinovaný jehněčí steak. K jídlu samozřejmě nesměl chybět tradiční čaj z lokálních bylin. Každou zde prožitou minutu jsem považoval za kvalitně strávený čas, jenž nám odhalil taje a krásy kazašské kuchyně. Vše jsme zodpovědně vydezinfikovali dalším panákem vodky, následně se vyfotili jako „správní“ turisté v tradičních hadrech s lokálním „bendžem“ v ruce a lehce motající se vydali poznávat další šperky Astany, konkrétně rozhlednu Bajtěrek.

Bajtěrek vystavěl kdo jiný než bývalý prezident Nazarbajev, a to jako poctu staré kazašské legendě. Dle ní v dávných časech žil pták Samruk (nádherný, nad vše nejkrásnější), který hnízdil ve stromě života sahajícím nad mraky zemské oblohy (Bajtěrek dává horko těžko 50 metrů). Do tohoto stromu nakladl pták Samruk zlaté vejce, jehož dotek rozhoduje o tom, zdali je Kazach hoden nebe, či nikoli. Tato rozhledna skutečně reflektuje zmiňovanou legendu, jak můžete vidět na fotce níže. Do kupole představující zlaté vejce jsme se pohodlně dostali výtahem. Mimo roztomilou kavárnu a spektakulární 360stupňový výhled na celé město se zde nachází odlitek Nazarbajevovy ruky – dle legendy když do něj vložíte ruku, splní se vám vaše nejniternější přání. „Tak kdo tam dá tu ruku?“ zeptal jsem se nedočkavě Aničky s odhodláním, že někdo z nás ji tam prostě dát musí. „Pojďme oba, ať nás kdyžtak zlynčujou dohromady,“ odpověděla odevzdaně Anička. Kvůli tomuto experimentu bylo třeba si vystát frontu plnou místňáků, kteří na nás nekoukali zrovna v duchu tradiční kazašské pohostinnosti (jako mnoho dalších v tomto městě). I přesto, že jsme splnili vše dle „manuálu“, své vlastní letadlo dodnes nemám. Ve zbylém čase jsme se kochali výhledem na město skrze zlaté sklo kopule, které amplifikovalo zlatavý charakter tak typický pro lokální urbanistickou architekturu.

Poté co jsme sjeli výtahem dolů a opustili věž, nás na jejím prostranství zaujaly jurty s prodejem tradičního oblečení, pódium s reproduktory hrajícími evropskou i místní hudbu a různé stánky s pokrmy. To vše se zde konalo na počest Nomádských světových her. Dodnes netušíme, co tyto slavnosti/sporty opravdu znamenají, nicméně vzhledem k počtu lidí okolo nám to příliš světové nepřišlo. Pokračovali jsme proto pomalým krokem se stále plnými břichy směrem k nákupnímu centru Chan Šatyr, které se rozprostírá na konci hlavního bulváru (a typické turistické trasy). Míjeli jsme další podivuhodné budovy (např. ve tvaru zapalovače), fontány a jiné architektonické úkazy. Počet okolních lidí se začal lehce zvyšovat oproti oblasti u prezidentského paláce Ak Orda, ačkoli nijak dramaticky – a už vůbec ne co se turistů týče. V určitém momentě jsme lehce sešli z hlavní trasy a zamířili k jedné z významných mešit (hádejte, čí jméno nesoucí a kým vystavěné) se zlatými kopulemi.

„Aničko, je na čase se rozdělit, navždy…" poznamenal jsem s nablblým úsměvem.

Anička to nekomentovala a odebrala se někam za roh dle ukazatelů, které vedly k malé komůrce ženské modlitebny. Musím poznamenat, že i když mužská část byla opak pouhé komůrky, stejně se nejednalo o nic převratného. Alespoň mi stačilo sundat boty a vstoupit. Anička to však měla komplikovanější. Musela kompletně změnit outfit (k dispozici při vstupu) a vystoupat Alláh ví kam, aby si prohlédla malou místnůstku, a přitom vyrušila místní ženy Alláhovi oddané. Když jsme se opět setkali, shodli jsme se, že vše s přívlastkem Nazarbajevovo nemusí být dokonalé, a vyrazili zpět na hlavní bulvár.

Další zastávkou našeho poznávání Astany se stal „park komárů“. Tak se samozřejmě nejmenoval, ale dokážete si velmi dobře představit, jaká havěť tomuto místu dominovala, a naopak si nedokážete vůbec představit, kde všude vás může komár štípnout. Ve skutečnosti se tento park nazývá Park zamilovaných, nicméně vzhledem k biotopu močálového charakteru láká spíše právě komáry. Zpoza křovisek tohoto „parkomočálu“ se jasně tyčil Chan Šatyr – moderní nákupní centrum ve tvaru obrovského cirkusového stanu, jehož napůl průhledné stěny prosvěcovalo zapadající slunce, což poskytovalo i přes krvelačný útok tisíců komárů nádhernou podívanou. Ještě před vstupem do samotného cirkusu Humberto jsme se v rychlosti pokochali administrativní budovou ve stylu hotelu Atlantis na ostrově ve tvaru palmy v Dubaji a operou v románském stylu nepříliš zapadající do charakteru lokální architektury.

Chan Šatyr zaujme každého, ať už odpůrce, či příznivce. Nelze ho díky jeho velikosti a cirkusovému vzhledu přehlédnout a už vůbec ho nelze nekomentovat. Je lehce průhledný, tudíž v noci začnou interiérová nasvícení prosvítat skrze něj. Navíc je výrazně nasvícen i zvenku, takže působí dojmem opravdového cirkusu! Uvnitř se nachází mnoho evropských i lokálních obchodů. Celému nákupnímu centru pak dominuje lunaparková atrakce – volný pád až ze samotné špice budovy ve tvaru stanu. No a co dělat v nákupním centru? Nakupovat! Já se vzhledem k narůstající váze a povinnosti dodržet svatební dresscode „black tie“ rozhodl, že oblek a další záležitosti k němu nakoupím až v Kazachstánu. Nechali jsme si od místních poradit a vyrazili do lokálního obchodu s obleky, kde sice nikdo neuměl anglicky, zato se personál choval velmi vstřícně. Zde jsem získal všemožné slevy – slevu za evropský původ, víkendovou slevu a slevu za hezkou kamarádku. Po vyzkoušení deseti různých obleků začala Anička litovat, že nákup obleku v Kazachstánu kdy schválila.

Rozhledna Bajtěrek – dominanta Astany, jejíž architektura reflektuje kazašskou legendu o stromu života a zlatém vejci ptáka Samruka.

„Mikuláši, tohle si bereš a nejsi v tom buřt!“ vyhrkla Anička lehce agresivně a zároveň tím dala jasně najevo, že další oblek se již zkoušet nebude.

Neprotestoval jsem. Celý nákup, tedy oblek, vesta, košile a boty vyšel na pouhé čtyři tisíce českých korun. „Miluju Kazachstán!“ hlásal jsem na celý obchod cestou k pokladně. Možná se ptáte, proč jsme v rámci jednodenní návštěvy Astany strávili přes hodinu nakupováním, když bylo stále co objevovat? Je to jednoduché. Naše evropské mozky se dostaly do bodu maximální kapacity absorpce bizarností v jeden den a já přerušovaně spal pouze tři hodiny.

Po úspěšných nákupech (Anička naběhla na Zaru, protože ta jinde přeci není) jsme se rozhodli, že se po cestě na letiště zastavíme ještě u jedné mešity, protože co kdyby byla náhodou hezčí než ta předchozí. To, co se nám po příjezdu naskytlo za pohled, lze jen těžko popsat slovy. Grandiózní, velkolepá a snad z každého úhlu nasvícená mešita s názvem Velká mešita (Astana Grand Mosque) s rozlohou 68  00 m². Toto jsem považoval za vrchol našeho výletu. Pocity naprostého podvolení skrze tuto nádheru a dominanci nám poskytly možnost pochopit, jak dokáže náboženství uchvátit tolik věřících. Samotná mešita se skládá ze dvou mohutných modrých kopulí tyčících se do výšky osmdesáti metrů a čtyř minaretů s výškou sto třicet metrů, kdy každý z nich byl sestaven z pěti částí odkazujících na pět posvátných pilířů islámu. Mešitu dále obklopují malé svítící útvary ve tvaru stromů neznámého účelu a na její majestátní vstupní schodiště navazuje barevně svítící fontána v délce dvě stě metrů.

„Tak co, jdeme dovnitř?“ zeptal jsem se Aničky po pěti minutách tichého zírání na místní Tádž Mahal a jeho okolí.

„Jdeme tam, ale zkusme se nezaseknout a stihnout letadlo.“

A s těmito slovy jsme vstoupili dovnitř. Hlavní vstupní dveře ze dřeva jsou považovány za jedny z největších dřevěných dveří na světě. Po vstupu dovnitř nás zasáhla silná vůně kadidel. Tradičně jsme si sundali boty a ihned začali cítit velmi kvalitně vytápěnou podlahu. Anička si ještě nasadila mandatorní hábit pro ženy i s kapucí a v tu ránu se z ní stal mozkomor či Voldemort (scéna ze Zapovězeného lesa – první díl Harryho Pottera). Já a Anička přetvořená v lokální muslimku jsme mohli začít s průzkumem. Vysoké obloukové stropy, nekonečné průhledy, minimalismus, bludiště chodeb, odboček a místností různého typu (svatební, konferenční apod.), nikde nikdo a tichounce hrající hudba na každém rohu – velké finále na nás však teprve čekalo. Do mužské modlitebny, hlavního sálu nekonečných rozměrů s hrstkou zde posedávajících vyznavačů a neuvěřitelnou kapacitou 235 tisíc věřících, mohly i ženy – za předpokladu, že je doprovází muž. Uvnitř lze obdivovat kromě samotné rozlohy obrovské arabské nápisy, úžasnou vůni, mohutný kulatý lustr a velmi příjemný koberec, kterým je celý tento sál potažen. Lidi na druhé straně sálu jsem byl sotva schopen spatřit. Neskutečná síla místa a zážitek na celý život. Mlčky a pod vlivem této architektonické drogy jsme se odebrali k východu a plni zážitků vyrazili na letiště.

Let zpět probíhal lehce hekticky. Anička spěchala, zatímco já vůbec, jelikož neholduji čekání, a už vůbec ne na letišti. Po příjezdu na letiště pojala Anička, protože neviděla náš let na tabuli, podezření (spíše přesvědčení), že jsem popletl časy odletů a naše letadlo již odletělo. Vše se samozřejmě vysvětlilo a já mohl nespokojeně sedět na zadku v letištní a jediné kavárně s nefunkční platební kartou. To, že mezi Astanou a Almaty lítá asi milion letů za den, bylo třeba Aničce několikrát připomenout. Jako omluvu za zbytečný hysterák mě pozvala na sushi trojhránek, tedy rýži v nori řase s neidentifikovatelnou omáčkou. Následně nás milá paní vyzvala k nástupu do letadla a po „uvelebení se“ do sedačky jsem vzhledem k celodennímu chození, zážitkům a spánkovému deficitu upadl takřka ihned do bezesného spánku. Anička i přesto, že naspala relativně dost hodin, upadla taktéž do spánkového kómatu ihned, ačkoli u ní je to stav zcela běžný. Její spací stavy lze také demonstrovat na následující události, která se odehrála na palubě tohoto letu. Těsně před zahájením klesání mě probudily jedny z nejsilnějších turbulencí, které jsem kdy zažil. Hned se mi v hlavě vybavilo moje ranní počteníčko, že Scat Airlines mají mezinárodní hodnocení bezpečnosti jedna ze sedmi. Posádka kokpitu vyzvala letušky k usazení a připoutání, cestující začali nervózně tisknout sedadla před sebou a já si říkal, zdali chci zahynout zrovna v Kazachstánu, a snažil se vybavit si verše Otčenáše. Anička, snad jediná z celého letadla, spokojeně spinkala i přesto, že její hlava konstantně nadskakovala nad mým kostnatým ramenem a intenzivně se o něj bouchala.

Chan Šatyr při západu slunce – bizarní nákupní centrum připomínající cirkusový stan.

Po výstupu z „letadla smrti“ jsem jí, plný emocí, popisoval situaci. Vůbec ji to vzhledem k rozespalosti nezajímalo. „Chci už jít spinkat!“ opakovala pořád dokola jako malé dítě. Její protivnost a nervozita z absence postele vygradovala před letištní halou. Urychleně jsem proto volal taxi a doufal v jeho časný příjezd. Vše dopadlo nakonec dobře a my okolo jedné ráno leželi v hotelové posteli našeho sovětského apartmá, bohužel opět jen na pár hodin. A proč? Protože jsme brzy ráno vstávali na dvoudenní výlet do kazašských hor…

Noční pohled na Astana Grand Mosque z boku.

Fakta dne:

  1. Yandex – aplikace, která zajistí téměř vše, od taxi po dovážku jídla. Doporučuji stáhnout a aktivovat před příjezdem do Kazachstánu, vyhnete se tak problémům s aktivací. Funguje pouze ve větších městech. Ceny za taxi služby jsou bezkonkurenční.

 2. Saily – jedna z aplikací nabízejících eSIM s mobilními daty (bez signálu). Opět doporučuji stáhnout a zakoupit eSIM (neaktivovat) před příjezdem do Kazachstánu. Pro cesty mimo urbanistické části je třeba počítat s výpadkem mobilních dat.

 3. Nečtete si o hodnoceních aerolinie po zakoupení letenky.

 4. Rusky se v Kazachstánu domluvíte všude, s angličtinou to je už jiná…

 5. Velký bratr se s největší pravděpodobností nachází aktuálně v Astaně.

 6. Kulovitá stavba v Expo areálu byla donedávna největší kulovitou stavbou na světě (z první příčky ji sesadila Sphere v Las Vegas).

 7. Nákupní centrum Chan Šatyr bylo zapsáno do Guinnessovy knihy rekordů jako největší stan na světě (doporučuji naplánovat návštěvu na západ slunce).

  8. Fakta o Velké mešitě (Grand Mosque Astana) – Nazarbajev se chce nechat pohřbít uvnitř jako faraon. Kapacita komplexu otevřeného v roce 2022 je až 235 tisíc věřících, uvnitř se nachází mimo jiné eskalátory a obrovské podzemní parkoviště. Spotřebu energie má jako půlka města a jedná se o největší mešitu ve Střední Asii a jednu z největších na světě.

  9. Astana je místem, které jistě stojí za návštěvu, jelikož se jedná o světový unikát v mnoha ohledech.

10. Krmte své kamarády, abyste se sami nestali kořistí.

Co jsem nestihl:

1. Palác míru a harmonie

2. Bazar

3. „Staré město“

4. Muzeum energie v Expo areálu (kulovitá stavba)

5. Národní muzeum v Astaně

Den 4: Příroda a zase příroda!

Průzkum prvních úseků kaňonu Čaryn.

Řeka Čaryn vytvořila v průběhu mnoha let skvostný přírodní úkaz.

„Bože můj, ten je výborný!“ vykřikl jsem a ostatní s plnou pusou přitakali. Alex věděl už od začátku, jak na nás.

Pro dívčí útrapy měl samozřejmě Alex řešení. Dostala rukavice na bodláky, které vymetala rukama při neustálém vrávorání, když hledala stabilitu, a návleky na boty, aby uklouzla jen při každém třetím kroku a nikoli při každém prvním.

Protože pohledů na vrstvený Čaryn kaňon není nikdy dost…