Text © Libor Šprysl, 2026©
Olympia, s. r. o.,  2026
ISBN 978-80-7376-753-2

První roky s Evropou 2 se nedají zapomenout

Pětatřicet let života je už docela dlouhá doba. V České republice se během těch let narodily i zemřely statisíce lidí. Je to doba, která poznamenala životy několika generací, a už se často záměrně zkresluje, jaké to tenkrát bylo. Ale ať chceme, nebo ne, je třeba si přiznat, že i přes všechny nedostatky to byla doba naprosto úžasná. Devadesátky se nedají zopakovat, můžeme si je jen připomínat!

Neklademe si za cíl vypustit do světa dějepisnou knížku. Protože pokud bude někdo chtít konfrontovat to, co si druhý pamatuje, co si přimyslel nebo zapomněl nebo řekl jinak, může to dnes snadno udělat se strýčkem „Gůglem“. Tato knížka vznikla proto, že už se hodně „kácí v našem lese“, a byla by škoda, kdyby některé události a zážitky z té doby zůstaly zapomenuty. Nechci na tomto místě připomínat loňskou ztrátu, kdy nás opustil Evropan poslední generace Patrik Hezucký, ale jeho odchod byl určitě jedním z důvodů, abychom si s některými členy První party sedli a zavzpomínali. Možná se někomu dobové historky nebudou zdát dost důležité, ale mají velkou souvislost s děním u nás po listopadu 1989. Na svých dětech jsem testoval, jak je to pro současnou generaci posluchačů rádia Evropa 2 moc hustá mlha, jestli se dokonce neztrácejí v toku času. Při vzpomínání jsem si na pomoc vzal přátele a známé, kteří tvořili součást života nejen mého, ale životů nás všech. Některé z nich vám představím jen okrajově, některé hodně podrobně.

Vynechám cimrmanovské pojednání z úvodu oblíbených přednášek na začátku jejich divadelních představení. Nedozvíte se, jaká kdy byla výška, tlak, teplota a rosný bod. Ale nemohu na úvod vynechat fakt, že vznik rádia Evropa 2 je ve skutečnosti vyvrcholením řetězícího se množství větších či menších náhod, bez kterých by se nestalo všechno to, co se událo v souvislosti se vznikem prvního legálního soukromého rádia u nás.

Pokusme se proto nyní co nejrychleji prokličkovat k datu 21. března 1990, k datu prvního vysílání Evropy 2! Připomeňme si, jak to tu tehdy vypadalo pomocí několika dobových dat, která jsem vybral. Myslím si totiž, že jsou podstatná pro lepší vnímání toho, co se tu tehdy dělo a co se stalo. Nejen podle mne je tato časová osa z období těsně po revoluci důležitá. Pro ty, kteří tu dobu nezažili, se navíc jedná o data, která lze dobře využít jako záchytné body v časech, o kterých se už moc často nemluví. Pojďme na to! Letem světem, ale hlavně letem nad děním v naší republice, které předcházelo zrození legendy. Dění, které předcházelo vzniku prvního soukromého rádia u nás. Evropa 2 – 88,2 FM.

Rok 1990 byl ve znamení mnoha NEJ. Všechno bylo nové, a protože řada ze zmiňovaných dobových nej je důležitá i pro další děj této knihy, budu občas trochu podrobnější.

1. ledna pronesl Václav Havel svůj první novoroční projev v roli prezidenta. Od jeho zvolení 29. prosince 1989 uplynuly pouhé dva dny. Byl to projev, který potvrdil změnu režimu a zahájil budování demokracie u nás. Prezident zároveň vyhlásil amnestii, takže během pár dnů brány věznic opustily dvě třetiny obyvatel zamřížovaného světa. Bylo to celkem 22 600 vězňů, a v souvislosti s tím pak došlo k obrovskému nárůstu kriminality. Což sice odborníci předpokládali, ale nic se proti tomu nedalo dělat. Desítky, možná stovky soudců několik dní dnem i nocí připravovaly proces propouštění, aby ti samí zanedlouho propuštěné posílali opět zpátky za katr.

2. ledna 1990 se již hlasitě ozvali krajané žijící v USA, protože se chtěli aktivně podílet na obnově demokracie ve své zemi, respektive v zemi svých rodičů. Deklarovali to při svém setkání v Praze, kde navázali bezprostřední kontakty s rodícími se demokratickými institucemi.

Parlamentní komise na dohled šetření událostí 17. listopadu konstatovala, že Miloš Jakeš doznal svou politickou odpovědnost za události na Národní třídě, o kterých bude i více řeč ve vzpomínkách některých členů První party Evropy 2. Ve stejný den, kdy zaznělo Jakešovo přiznání, byla uvalena vazba na Miroslava Štěpána pro důvodnou obavu z jeho útěku do zahraničí, a bylo konstatováno, že je nutné dále prošetřovat i další zásahy pořádkových sil proti demonstrující veřejnosti, jako tomu bylo například při Palachově týdnu na začátku roku 1989.

3. ledna se v pražském Památníku písemnictví konala zajímavá výstava „Zakázané knihy“. Byly zde představeny výsledky vydavatelské aktivity nejen exilových, ale i domácích nakladatelství, která vydávala samizdatově.

4. ledna byl v katastru obce Svinné na Rokycansku nalezen poblíž rekreačního objektu zraněný bývalý člen předsednictva ÚV KSČ a vedoucí tajemník městského výboru KSČ v Praze Antonín Kapek. Zároveň byla objevena krátká střelná zbraň ráže 9 mm a jedna vystřelená nábojnice. Cizí zavinění vyšetřování policie vyloučilo. Zda to byl první pokus o sebevraždu, se také nepotvrdilo. O pár měsíců později se ovšem sebevražda Kapkovi povedla, oběsil se.

Ten samý den se v někdejším pražském hotelu Fórum začalo poprvé oficiálně hrát v kasinu. O dolary.

5. ledna opustili první vězni a vězeňkyně brány svých dočasných domovů. Často byli zcela dezorientovaní, protože neměli moc tušení, co se to venku mezitím přihodilo. Ještě týž den docházelo k prvním střetům čerstvě propuštěných se zákonem. Pětkrát soudně trestaný vězeň z Jablonce nad Nisou vykopl v domě v Sokolově dveře a vnikl do bytu 52leté ženy. Odcizil jí věci v hodnotě 3000 korun. V dalším domě zatáhl do sklepa 18letou dívku a pokusil se ji znásilnit. Nájemníci slyšeli volání napadené ženy a násilníka vyhnali. Zadržený muž byl stíhán pro trestné činy krádeže, vloupání, znásilnění, ublížení na zdraví a porušování domovní svobody. A nejspíš se velmi rychle vrátil, odkud vyšel, což dobové materiály neuvádějí.

Ve stejný den informoval tehdejší ministr financí Václav Klaus, že už je možné bez problémů cestovat do zahraničí, a to i do kapitalistické ciziny. Ovšem jen nakrátko, protože devalvovaná koruna vůči západním měnám většině Čechům k delším pobytům moc šancí nedává. Odstartovala doba, kdy autobusy značky Karosa začaly své putování po Evropě směrem na západ od bývalého socialistického Československa. Čech se třeba v Paříži poznal podle toho, že kdekoli, na libovolném náměstí nebo třeba klidně i na schodech vedoucích k bazilice Sacré-Cœur, vyndal z tašky do alobalu zabalené řízky, skývu chleba, případně láhev okurek, a začal hodovat. Bylo přece potřeba šetřit.

6. ledna, na Tři krále, se 120 osobností české kultury obrátilo na tuzemskou veřejnost, aby se zamyslela nad smyslem našich dějin a životů, protože uplynulé roky byly poznamenány potlačováním mravních hodnot. Varovaly před pokračováním apatie, zloby, lži a nespravedlnosti a v poselství vyzvaly, abychom se vrátili k duchovním kořenům, z nichž vyrostla i naše civilizace a kultura, tedy ke křesťanskému světu. To si ovšem vykládal každý po svém. Zvláště pak proto, že se v té době moci u nás ujali ekonomové, kteří si vůbec nelámali hlavu nad tím, že by jejich nápady bylo potřeba orámovat také novou legislativou, novými zákony.

7. ledna se stal Český svaz žen samostatnou organizací a jeho členky odsoudily prohlášení ústředního výboru Čs. svazu žen z 20. listopadu 1989, které podle nich neodpovídalo názorům většiny členské základny, a požadovaly odstoupení ústředního výboru. Nad dlouholetou předsedkyní této party žen – dívek zde bylo pomálu – Marií Kabrhelovou se měla již brzy zcela zavřít voda. V prosinci skončila jako poslankyně Federálního shromáždění, v únoru se komunisté rozhodli, že už ji nechtějí mezi sebou, a vyloučili ji ze svých řad.

8. ledna pokračovaly rezignace poslanců České národní rady. Představitelé bývalého režimu začali mizet rychlejším tempem z veřejného života. Občanské fórum pražských interhotelů se obrátilo na Ministerstvo vnitra s žádostí, aby byla objasněna činnost příslušníků StB v hotelích, kde jim byly dokonce někde vyčleněny pokoje, za jejichž užívání ovšem nikdo neplatil.

9. ledna vydal rozkaz ministr národní obrany generál Vacek, aby se vojáci přestali oslovovat soudruhu a místo toho si nově říkali „pane“.

10. ledna přijelo na půl roku prvních dvě stě lektorů angličtiny z Kanady na základě akce „Vzdělání pro demokracii“, kterou zorganizoval John Hasek. Devizové banky a směnárenská místa začaly prodávat čs. občanům devizové prostředky pro cesty do nesocialistických zemí (do výše 2000 Kč) a Jugoslávie (do výše 10  00 Kč) podle platného měnového kurzu. Tento nákup mohl občan ale uskutečnit pouze jednou a jednorázově.

11. ledna zpracovala a vydala v rekordně krátké době agentura ČTK Kroniku sametové revoluce. Během 200 minut se v její prodejně prodalo prvních 60  00 výtisků po 10 Kč. Spekulanti, možná první budoucí kapitalisté, ji následně prodávali v dlouhé frontě čekajících za 20 až 30 korun.

12. ledna byl pátek! Den, který si velmi dobře pamatuji, protože v jednu hodinu odpoledne se objevil v podchodu na Václavském náměstí první kamelot, který hlasitě nabízel kolemjdoucím vydání nultého čísla bulvárního poledníku Expres. První bulvární poledník u nás vydal své oficiální první číslo 15. ledna. Prodával se za padesátník, a vytvořil tak konkurenci Večerní Praze, protože vycházel sice také každý den, ale o několik hodin dřív. Netrvalo dlouho a já jsem se stal součástí jeho redakce. Obě pražská média, i když Expres se pak změnil v Český Expres, a byl dokonce k dostání v letadlech Československých aerolinií, jsou už dávno v zapomnění. Dostupná jsou jen v Národní knihovně.

Leden 1990 se sice nesl ve znamení nádherné euforie, ale i také prvních střetů s realitou ekonomických a sociálních problémů zděděných po předchozím režimu. Ne každý jásal nad změnami, které nastávaly. Odstraňovaly se sice symboly komunismu z veřejných prostor a názvů ulic, ale ne z hlav lidí, kterým se za komunistů žilo dobře. Většina obyvatel Československa čekala, co se bude dít dál. Byla to doba netušených možností, a kdo chytil příležitost za pačesy a nezavřeli ho pro porušení nějakého zákona, položil základ vzniku pozdějších obrovských firem. Kšeftovalo se kdekoliv a s čímkoliv. Václavské náměstí v Praze se večer měnilo v jednu velikou obrovskou směnárnu, protože cizí měny byl nedostatek. V noci auta vyrážela do nejbližších německých měst, kde už bylo připraveno nedostatkové zboží, po kterém koupěchtiví obyvatelé svobodné země toužili.

Začínalo se také hodně mluvit o prvních demokratických volbách. Podle návrhu ústavního zákona by mělo být umožněno stranám odvolat své poslance ze zákonodárných sborů. Na jednání rozhodujících politických sil ČSSR, které existovaly, bylo dohodnuto, že strana, která se chce zúčastnit červnových voleb, bude muset mít do poloviny dubna nejméně 10  00 členů. Pro mnohé nově vznikající subjekty byla taková podmínka nesplnitelná, proto mělo stačit předložení právoplatného, ověřeného seznamu podpisů stejného počtu obyvatel, kteří by kandidaturu té které strany schvalovali. Již v té době vznikl návrh, že aby strana získala poslanecký mandát, musí ve volbách obdržet nejméně pět procent hlasů. Platí to dodnes.

13. ledna se stovky lidí zúčastnily Pamětního pochodu Jana Palacha z Neratovic do Všetat, kde je pochován. Připomněly si tak smutnou událost před 21 lety, zejména neuvěřitelnou statečnost studenta Palacha v úsilí o záchranu demokracie a svobody v naší zemi. Vzpomínalo se i na masakry, které se odehrávaly na Václavském náměstí v lednu 1989.

14. ledna zahájil turné po republice písničkář Karel Kryl, který si vzal dovolenou ve Svobodné Evropě, kde pracoval. Na vyprodaných koncertech mluvil o tom, že by v zemi rád pobýval jako občan, a ne jako valutový cizinec s azylovým pasem, jehož podmínky platnosti jsou i po demokratických změnách neadekvátní. Nekompromisně kritizoval všechno, co mu v té době nevonělo, jako to dělal od mikrofonu „Svobodky“.

15. ledna začala jednání o odchodu sovětských vojsk z území Československa, do čela jednání se posléze postavil poslanec Federálního shromáždění, frontman Pražského výběru Michael Kocáb. Česká státní pojišťovna vydala zprávu o tom, že v roce 1988 likvidovala 530 škod, které souvisely s pobytem sovětských vojsk na území ČSSR, často zaviněných výjezdy sovětských jednotek i mimo vyhrazené prostory.

16. ledna obdržel předseda Federálního shromáždění Alexander Dubček ve Štrasburku Cenu Andreje Sacharova, kterou uděluje Evropský parlament významným osobnostem, jež se snaží o zlepšení vztahů mezi Východem a Západem.

17. ledna bylo u Sdružení čs. podnikatelů zaregistrováno již 80 000 zájemců o soukromé podnikání z celé republiky. Začala se roztáčet kola kapitalismu, který měl vystřídat 40 let vlády komunistů v naší zemi.

18. ledna byl novým rektorem Karlovy univerzity zvolen Radim Palouš, původně pedagogický pracovník a funkcionář. Po podpisu Charty 77 byl, stejně jako většina těch, kteří Chartu podepsali, topič. V nabídce pro signatáře byly jen stejně kvalitní profese. Třeba významná psycholožka Dana Němcová pracovala jako uklízečka.

19. ledna se ve Všetatech na Mělnicku konal pietní akt k uctění památky rodáka Jana Palacha za účasti široké veřejnosti a zástupců vlády.

20. ledna se uskutečnilo první setkání bývalých politických vězeňkyň z let 1948–1960, které patřily k zakládajícím členkám nově vzniklé Konfederace politických vězňů. Přihlásily se k programovým zásadám Občanského fóra.

V té době se toho dělo tolik, že by se laskavý čtenář mohl zahltit, ale protože přece čeká na to, jak to bylo s Evropou 2, přidám už jen pár perliček, které stojí za to a jimž dobová média věnovala pozornost.

S koncem ledna třeba šumperské Občanské fórum prohlásilo, že chce 50 tisíc dolarů za sochu Stalina, přičemž získané prostředky chtěli věnovat na dovybavení a rekonstrukci místní nemocnice. Protože únor je krátký měsíc a chvátáme do března, tak jen připomenu, že byl hlavně ve znamení vytváření nových bezpečnostních struktur státu, a také k nám podruhé přiletěl Tomáš Baťa. V Oderských vrších došlo při likvidaci 500 dělostřeleckých granátů a 20 kg střelného prachu v místě sovětské okupační posádky ve vojenském prostoru Libavá k obrovské tlakové vlně. K odpálení bylo navíc použito 12 kg trinitrotoluenu. Zástupci sovětské armády slíbili čs. úřadům, že příště budou likvidovat munici šetrněji. Do našeho života také vstoupil nový prvek: Podle nových nařízení Federálního cenového úřadu mohli obchodníci začít používat smluvní ceny jako krok k přechodu na tržní ekonomiku. Trh se měl stát tím, kdo bude rozhodovat o tom, co bude pro naši zemi nejdůležitější. V únoru vystoupil v americkém Kongresu Václav Havel, který hned po návratu z Ameriky odletěl na opačnou stranu, do tehdejšího Sovětského svazu, aby jednal s Gorbačovem. A už je tu březen!

Česká republika se 6. března 1990 oficiálně stala členským státem České a Slovenské federativní republiky. Česká národní rada schválila zákon, kterým byl změněn název Česká socialistická republika na nový název Česká republika. Oslavili jsme také 140. výročí narození T. G. Masaryka, a v tomto měsíci rozhlasová stanice Československo vysílala první půlhodinový pořad Hovory z Lán s prezidentem republiky Václavem Havlem.

A už se dostáváme k datu 21. března 1990. První jarní den byl i dnem, kdy do přísnými regulemi sešněrovaného a bývalým státem kontrolovaného étéru legálně vklouzlo první soukromé rádio. Slovo legálně jsem v tuto chvíli použil záměrně a správně. Protože už hodně vysílacích hodin mělo v té době za sebou Rádio Stalin, později přejmenované na Rádio 1. Nicméně legálně začalo Rádio 1 vysílat až v únoru 1991. To Evropa 2 spustila vysílání v noci z 20. na 21. března. Ovšem když Evropa 2 začala vysílat, bylo to jen v Praze na frekvenci 88,2 FM. Od 21. března 1990 do 9. června 1991 šlo jen o převzaté vysílání francouzské Europe 2, což byla předloha později českého rádia, a vysílání bylo doplňováno českými vstupy. Michelu Fleischmannovi, otci Evropy 2, prvnímu řediteli, který se pak stal ředitelem generálním a nakonec i prezidentem společnosti, synovi básníka a diplomata Iva Fleischmanna, bylo v ten okamžik 38 let.

Byl to on, kdo vzal na sebe roli šéfa při rozjezdu svého rádia v rámci vysílání Československého rozhlasu. Evropa 2 získala v té době právě nepoužívanou frekvenci 88,2 FM, a tím byl vyřešen problém, jak dostat její vysílání do prostoru, který byl ještě hodně sešněrován socialistickými předpisy. To se odehrávalo stejně hekticky jako všechno ostatní v zemi, kde lidé nabití elánem neznali oddechu při plnění svých snů, které s koncem komunistů dostaly křídla.

Mohl to být kabaret a vzniklo soukromé rádio

V tomto okamžiku je třeba prozradit, jak velká to byla klika, že se při prvních cestách do Prahy po listopadu 1989 v le-tadle vedle sebe na sedačce náhodně potkali Michel Fleischmann a Martin Brisac, který svůj život spojil s francouzskou Evropou 1 a 2. Dali se spolu do řeči, jak to tak při společné konverzaci v těsných prostorách letadla bývá. A společnou řeč našli při tématu rozhlasového vysílání. Mluvili o rádiu, protože Michel rozhlasovou práci dobře znal. Kdyby si tenkrát vedle Michela sedl třeba majitel Moulin Rouge, mohli jsme mít v Praze kabaret? Kdo ví. Možná bychom měli něco úplně jiného, co by Michel vybudoval. A někde tady se začínají řetězit náhody, které jsou v životě české Evropy 2 víc než časté. Buďme rádi, že tím spolucestujícím v letadle byl právě Martin Brisac, který v letech 1987–2000 působil ve francouzské matce budoucí české dcery.

Když se po čtyřiceti letech vlády komunistů strany tehdejší Československo opět začalo řadit k západním demokraciím, změna se samozřejmě nevyhnula ani médiím. Byla to však cesta docela krušná.

Lidé spjatí s minulým režimem se svých postů nechtěli vzdávat. Bylo komické sledovat redaktory v televizi, kteří před pár měsíci opěvovali úspěchy socialismu, jak rychle dokázali ve svých hlavách přehodit výhybku a začali chválit dobu novou.

Média se z hlásné trouby režimu měla stát místem volné výměny informací, zajišťující jeden ze základních pilířů demokracie – svobodu slova. V lednu 1990 ředitel francouzské soukromé rozhlasové stanice Europe 2 Martin Brisac proto podepsal dohodu s tehdejším generálním ředitelem Československého rozhlasu Karlem Starým, a Evropa 2 opravdu získala svoji pražskou frekvenci 88,2 MHz, na které začala Europe 2 šířit svůj program. Michel Fleischmann se chopil řízení procesů, na jejichž konci byl start české Evropy 2 v étéru.

Musím předeslat, že jsem v té době Michela Fleischmanna vůbec neznal. Znal jsem sice spoustu budoucích Evropanů, s Michelem jsme však v té době ještě spolu nepřišli do styku. Pracoval jsem v té době v rozhlasu externě, do vysílání Mikrofóra jsem chodil už jen občas. Netušil jsem, jak velkou roli později sehrají členové právě této redakce. Osobně považuji Michela za jednoho ze svých skvělých učitelů v oblasti médií. Snažil jsem se mu naslouchat, kdykoliv to bylo možné. Vyrostl ve Francii, kam s rodiči po roce 1968 v 16 letech emigroval. Jeho vývoj nebyl poškozen vlivem komunistů. V roce 1981 začal pracovat jako asistent režie ve francouzském veřejnoprávním rádiu, což bylo zjevně pro vznik Evropy 2 hodně důležité. Ale nejen to, Michel vystudoval moderní francouzskou literaturu a sociologii. Každá debata s ním, ať už se vedla o čemkoliv, byla zároveň pro mnohé z nás „novinářských zajíců“ vzdělávacím procesem. Naposledy naživo jsme se viděli při semináři ve Sněmovně na téma financování veřejnoprávních médií a jejich vývoj, před tím, než zmizel do Paříže na post velvyslance. Michel vystoupil mezi posledními, dokonale shodil představy většiny diskutujících, a odjel. Ve své řeči pronesl proroctví. Vyjádřil se v tom smyslu, že veřejnoprávní média budou pro mladou generaci velmi brzy out, naopak dojde k obrovskému rozvoji komunikace prostřednictvím například podcastů. A jak se dnes ukazuje, měl pravdu. Tím samozřejmě nechci přistoupit na hru, že veřejnoprávní média nemají mít dost svobody pro své vysílání. Platí sice, že veřejnoprávní vysílání je typem televizního či rozhlasového vysílání, které není primárně zaměřeno na zisk, ale na službu veřejnosti, nezaujaté informování a vzdělávání; je financováno převážně z koncesionářských poplatků, zřízeno zákonem a funguje jako nezávislá instituce. Ovšem při definování toho, jak má veřejnoprávní vysílání vypadat, se představy odpovědných hodně různí. Vidíme to v současné době prakticky každý den. Velká část politiků již pochopila, že mnohem většího dosahu při prezentaci svých názorů dosáhnou prostřednictvím nových médií, velká část života se proto odehrává na sítích.

Připomenu ale, že první Rada pro rozhlasové a televizní vysílání (RRTV) v Česku vznikala postupně: nejprve byla zřízena Rada České republiky (RČRRTV) zákonem 103/1992 Sb. k 5. březnu 1992. Z toho vyplývá, že se v devadesátkách nedalo nakráčet do budovy na Vinohradské ulici, kde seděl generální ředitel, ale při plánování nového rádia bylo třeba o všem dlouze a složitě jednat s vedením Československého rozhlasu. Po listopadu 1989 ho vedl Karel Starý, bývalý zpravodaj z Paříže, což byl dobrý předpoklad, protože věděl, co znamená rádio Evropa ve Francii. Ovšem plány na budování Evropy 2 posuzovali i další lidé, kteří v českých podmínkách možná rádiu rozuměli, ale přece jen byli spjatí s minulým režimem. Na všechno měli dost času, v horším případě vedle zdržování v rámci možností rovnou škodili. A to nejen zájemcům o zahájení vysílání Evropy 2.

Opravdové změny nastaly v rozhlasu až s příchodem disidenta Františka Pavlíčka, zkušeného divadelníka a dramaturga, který věděl, jak to na Západě funguje. Nastavovat pravidla pro fungování prvního soukromého rádia opravdu nebylo vůbec jednoduché. Na druhé straně, byla to doba nadšení, kutilství. Absence úředníků nebo nějakých dohlížitelů byla ku prospěchu věci, což si pak všichni uvědomili v okamžiku, kdy vznikla Rada pro rozhlasové vysílání. Naštěstí ti, co netušili, alespoň nedělali problémy těm, kteří věděli, jak se dostat k cíli.

Společné dílo Československého rozhlasu a francouzské Europe 2 začalo dostávat podobu hudební stanice, která má nabídnout úplně něco jiného, než na co jsme byli dosud zvyklí. Od samého začátku vysílání se Evropa 2 usadila na čele v poslechovosti rádií. I když zpočátku vysílala francouzsky s pravidelnými českými vstupy, plně česky až několik měsíců později, posluchačům to ale vůbec nevadilo. Evropu 2 ladily zpočátku tisíce nadšených posluchačů, posléze už lze hovořit o statisících. Pořadí v první pětce poslechovosti bylo samozřejmě cenné, ale ambice byly podstatně větší. A byly naplněny, Evropa 2 v průzkumech několikrát potvrdila první místo u posluchačů. Slogan 88,2 FM Evropa 2 zněl všude, málem i při otevření ledničky.