Text © Ondřej Fanta, 2026

© Olympia, s. r. o., 2026

ISBN 978-80-7376-757-0

Věnováno všem,

kteří se postavili zlu

V MLZE

Vlastně už si ani nedokážu vybavit, kdy se to stalo. Marně pátrám v hlavě, snažím se vzpomenout si, kdy naposledy jsem se cítil v práci šťastný a jak došlo k tomu, že se z mého koníčku a zároveň povolání stalo prokletí. Přitom bych měl být šťastný, dosáhl jsem všeho, co jsem si umanul, a splnil se mi sen mnoha poldů – už pěknou řádku let dělám vyšetřovatele na vraždách v Praze. Jsou lidi, kteří na tuhle pozici dřou a nikdy se sem nedostanou, a mně se to podařilo už po šestnácti letech služby. Měl bych být šťastný, ale… běželo Filipovi hlavou, zatímco podepisoval jedno z mnoha usnesení, jež vydal jako vyšetřovatel.

Poslední dobou se mu vracely pořád dokola ty samé otázky:

Kdo vlastně sakra je?

A co to teď zatraceně dělá?

Filozofové se na ně snaží najít odpovědi už tisíce let, tak proč to teď potkalo zrovna jeho? Jak se stalo, že se šťastnému chlapovi dostanou do hlavy zrovna tyhle věci, začnou mu tam hlodat jak dva křečci a on z toho najednou začne propadat depresi?

A co teď? Co má dělat člověk, když v sobě po letech najednou cítí zmatek? A když z ničeho nic začne pochybovat, zda to, co právě teď dělá, má vůbec nějaký smysl?

Říkáte si, co je to za blbost, která jiná práce má větší smysl než odhalovat vrahy a posílat je za mříže?

Filipovi to na začátku taky dávalo smysl. Byl hrdý, když někoho poslal do vazby a na konci vyšetřování pak odevzdal svázaný spis s návrhem na podání obžaloby státnímu zástupci. Jenže časem i tahle droga, která mu v těle vyplavovala dopamin, přestala stačit. Zůstaly mu jen vzpomínky na jeho zářné roky, a i ty se mu pomalu začínaly vytrácet z paměti.

Vražd neubývalo a Filip si čím dál víc začal všímat utrpení, které viděl kolem sebe. Dříve mu to tak nepřišlo, ale teď najednou nemohl vystát pláč pozůstalých a všechno to svinstvo, jímž se musel při vyšetřování brodit.

Možná k tomu přispívalo i to, že teď s Klárou doma moc nevycházeli. Vlastně se nebylo čemu divit. Poslední dobou Filip v kanceláři skoro bydlel. Pravda, domů taky zrovna nepospíchal, protože mezi těmi čtyřmi stěnami v kanceláři se nacházelo jeho království, v němž si připadal v bezpečí a izolovaný od všech osobních problémů. Ještě nedávno si myslel, že když Kláru požádá o ruku, všechny jejich problémy se vyřeší samy. Dokonce to tak půl roku i vypadalo. Zase jí zářily oči, jako když se seznámili, a sex, no, tak ten byl fantastický. A najednou se to celé posralo…

„Proč to nemůže být zase všechno jednoduché, jako když jsem začínal?“ pomyslel si Filip a zasnil se nad svými začátky u policie.

* * *

Ke sboru nastoupil v roce 2001. Byla to doba, která znamenala tlustou čáru za divokejma devadesátkama. Pokud byste se marně snažili si vzpomenout na tehdejší časy, tak to bylo období, kdy byl český hokej ještě na špici, všude v rádiu frčely Kabáti a vrchol technologie ztělesňovala Nokie 3310. Kdo byl unavený z všudypřítomných hitů v rádiu, stejně jako Filip tahal po kapsách discmana a v batohu spoustu cédéček.

Tehdy to byla úplně jiná Praha, jiná doba a absolutně jiná práce. Všechno se měnilo. Najednou se u policie začalo dbát na morální zásady. Sbor slavnostně dostal nové felicie jako náhradu za dosluhující favority a všichni nafasovali jednotně nové pistole typu ČZ 75D compact, jež se používají dodnes. Na rozdíl od těch felicií.

Začínaly nové časy, které pro spoustu policajtů pomalu předznamenávaly konec srandy.

Jo, už to bylo jiný než dřív, ve službě se najednou nechlastalo. Doba, kdy se na oddělení v Radotíně lilo takovým tempem, že výčepní už v poledne neměla v hospodě do čeho čepovat pivo a musela jít na oddělení sebrat půllitry, byla ta tam. A nedělo se to jen kvůli tomu, že se oddělení muselo odstěhovat od hospody dál, protože odpoledne už byli všichni policajti ožralí a neměl kdo sloužit. Dělo se to proto, že čest a morálka konečně začínaly něco znamenat.

Filip na svoje začátky stále vzpomínal moc rád. Obzvlášť teď, kdy mu nebylo úplně do smíchu. Člověk tehdy nastupoval k policii plný ideálů, které – když to všechno s odstupem času viděl – vydržely stejně dlouho jako ty řezané kytky za kilo, co prodávají v kýblu v každém obchoďáku. S trochou štěstí a péče přežijí týden a pak shnijou v popelnici.

A podobně to je při nástupu s vašimi ideály a s ambicemi. Ty Filipovy skončily v duševní popelnici mezi kupou sraček, co ho v životě potkaly.

Jeho ambice by se daly přirovnat ke kaktusu. Byl to přesně takovej ten prťavej kaktus, co léta odolává a často vám odpustí, že na něj kašlete. Občas třeba i vykvete a svitne tak alespoň jiskřička naděje, ale jinak pořád zůstane malej a nikdy z něj nic pořádnýho nevyroste. Filipovy životní ambice vypadaly úplně stejně.

Tak proč se tehdy dal právě k policii? To je zatraceně dobrá otázka. Kéž by na ni teď po letech znal odpověď. Pravděpodobně ji už radši zapomněl, stejně jako devadesát procent všech policajtů. Možná jen proto, aby neprohluboval svoji současnou životní frustraci. Spousta lidí volí jako nejlepší řešení útěk od problémů, což dlouho platilo i pro Filipa. Pokud by vás tahle odpověď opravdu zajímala, tak byste se museli ponořit do jeho duševní popelnice. Předem vás ale upozorňuji, že ji mnoho let nikdo nevyvezl.

Jeho motivace nepatřila k ušlechtilým, vlastně – byla velice primitivní. Prostě si jen myslel, že ženský letí na chlapy v uniformě. Bohužel až o hodně později pochopil, že ženským se líbí i jiné věci a že tohle rozhodnutí bylo dost krátkozraké.

No co, chybami se prý člověk učí. Občas se vám však může zdát, že je jedno, kolik chyb jste už udělali, protože chvíle, kdy si přijdete jako totální blbec, prožíváte skoro pořád.

Filip už naštěstí věděl, že dosáhl fáze, kdy si nepotřebuje nic nalhávat a dokáže si přiznat, že v mládí se dopustil několika přešlapů, a to nejen kvůli ženským. Asi nejvíc jich zavinilo jeho mladé a nezkrocené ego. Sami si dokážete představit, že ženy a mužské ego dokážou namíchat smrtící koktejl. Vlastně se divil, že se vůbec dožil středního věku.

Kvůli egu si třeba v mládí koupil sotva ojetého sportovního bavoráka. Dneska si už vystačí s otřískanou fabií a moc dobře ví, jaká to byla blbost. Tehdy byl příliš velký frajer, aby to vše chápal, tedy alespoň do doby, než chladič jeho BMW v zatáčce prorazila mladá borovice. To je však jiný příběh, příběh, který se udál až o pár let později.

No nic, zpátky k Filipovým začátkům. A proč? Kdosi moudrý kdysi řekl, že nemůžeme vědět, kam kráčíme, aniž bychom věděli, kým jsme… Nejlíp člověka poznáte, když s ním strávíte čas a poví vám celý svůj příběh. Pro Filipa představoval začátek tisíciletí nádhernou dobu. Zejména proto, že byl o dost mladší než teď. Mládí v sobě totiž nese určitou bezstarostnost. Tehdy nepovažoval za důležité, co bude zítra, co bude za měsíc nebo za rok. Žil tady a teď. Neřešil úspory, kde bude spát, natož životosprávu nebo věci jako hypotéky a investování na důchod. Myslel si, že tyhle záležitosti se mu vyhnou a zůstane mladý navždy. Jako ucho Filipa upíchli na Vinohrady, což hned ze startu přineslo hodně vtipných situací. Ačkoli je vlastně Pražák, o Praze věděl kulový. Věděl, co je to magistrála, kde je Václavák, kde teče Vltava a že nad ní na kopci stojí Hrad, a to bylo asi tak všechno. Většinu života doposud strávil v poklidu na pražském okraji v Radotíně. Pro ty z vás, kteří nevědí, kde se nachází, je to území mezi tunely na pražském okruhu ve směru z dé jedničky na Ruzyni. Pokud byste namítali, že tam nic není, jen most, tak budete mít pravdu. Radotín je ta díra pod tím mostem.

Tady v tom údolí si v poklidu žil osmnáct let a do Prahy začal jezdit až po střední, když usoudil, že by nebylo marné mít před jménem alespoň nějaký titul. Ano, byla to světlejší chvíle Filipova imaginárního ambiciózního kaktusu. Jeho táta v té době pracoval jako dělník v loděnicích a Filip si říkal, že se mu úplně nechce jít jeho cestou. Se školou sice bojoval, a vlastně víc než na vysoké byl doma v Radotíně, kde ve svém pokoji pařil hry.

Se znalostí Prahy na tom byl obdobně i Filipův nový parťák, který se akorát přistěhoval z Brna, Petr, jehož příjmení Pražák bylo v rámci města jeho původu terčem častých vtipů.

Sloužit spolu znamenalo opravdu zážitek. V centru byli úplně ztracení. Dneska je to jednoduché, každý má v kapse navigaci, tehdy měl Filip Nokii 3310, která se lépe než k navigaci hodila k sebeobraně. Společně tak pravidelně brázdili centrum Prahy v rozvrzané služební Felicii, která už z dáli zněla, jako když se v železářství hroutí regál se šrouby. K tomu měli přes celou palubní desku rozloženou mapu Prahy, takže všude, kam přijeli, to vypadalo, jako když vám přijede návštěva z venkova.

Ve službě spolu válčili osm let, než Filip pocítil, že ho práce na ulici už tak nebere, a začal se porozhlížet po něčem jiném.

VRAŽDY

Tohle přemítání o minulosti Filipovi vždycky alespoň na chvíli zvedlo náladu. Když někomu řeknete, že děláte na vraždách, každý si představí akční život plný honiček, přestřelek a pronásledování padouchů.

Jenže na vraždách to nejsou jen mordy, ale i násilné trestné činy, které jsou natolik závažné, že za ně hrozí trest odnětí svobody nad deset let. Pokud by to vypadalo na kratší trest, bude se vám věnovat obvodní kriminálka. Když máte zaděláno na deset let a víc, dostáváte se do vyšší ligy a řeší vás na vraždách, a to ani nemusíte nikoho zabít.

Je to dost podobné hokeji. Když začínáte, plácáte se na plivátku za barákem. Pokud vám to jde, postupujete z okresní ligy nahoru. Když máte talent a píli, třeba se jednou objevíte v extralize.

Se zločinem je to podobné, jako kluk začnete kouřit za školou, sem tam tu školu na truc pomočíte a dostanete se do křížku s měšťákama. Pak vyrostete, příležitostně něco ukradnete, do toho máte u sebe trávu a už vás mají ve spárech uniformy z místního oddělení. Pokud se nepolepšíte a budete pokračovat, sem tam dáte někomu přes držku, občas prodáte trávu nebo perník, rázem se o vás začne zajímat obvodní kriminálka. Na téhle úrovni můžete klidně vydržet roky, než si vás všimnou nahoře v extralize. Někdo se výš už ani nedostane, třeba se i polepší a zmizí z ligy úplně. Někomu ujedou nervy, stačí nůž, pár bodných ran a rázem je na vraždách. Takhle jednoduché to je.

Takových spisů má teď Filip spousty, ale je to taky dané tím, že jejich nový šéf je tak trochu kokot a stahuje spisy na vraždy dřív, než tam vůbec přísluší – nahání tak statistiku. Sice to po něm nikdo z náměstků ředitele nechce, ale asi má potřebu se jim zavděčit a ukázat, že si ho vybrali dobře.

Filip svého šéfa bytostně nesnáší. On Filip obecně nesnáší takové ty patolízaly, co nerozumějí svojí práci a vymýšlejí kraviny jen kvůli tomu, aby ukázali, jak jsou dobří.

A přitom to začalo úplně nevinně, stačilo, aby šéf na první poradě zavedl barevné označování případů.

„Takže odteď každý případ dostane barvu podle fáze vyšetřování!“ zahlásil tehdy šéf vítězoslavně.

„Zelená je prověřování, oranžová jsou výslechy podezřelých, žlutá je sdělení obvinění a červená je urgentní případ – tedy vazba. A… máme taky fialovou. Tu jsem tam dal, protože vypadá hezky. Takže tou bude označené všechno skončené.“

Celá ta scéna na stole mezi hrnky s kávou, fotkami poslední mrtvoly a novými barevnými schématy případů působila, jako by šlo o mapu invaze do Normandie.

Od té chvíle to šlo z kopce. Filip si ho přestal vážit a odmítal ho oslovovat „pane vedoucí“. Za jeho zády mu začal říkat „barevný plukovník“, později se kvůli šéfově výšce a charakteru uchytila přezdívka Napoleon.

Filip na poradách často pokládal otázky typu: „Máme pro tu vraždu správný odstín?“ nebo „Když nám ten výslech nevyjde, vracíme se do zelené?“

Od té doby byl zařazen do kategorie „personální výzva“. Samozřejmě neoficiálně. Oficiálně to byl stále zkušený vyšetřovatel s cennými terénními dovednostmi. Ale šéf se mu začal vyhýbat při sestavování týmů, přiděloval mu méně mediálně viditelné případy. Filip dál vyšetřoval vraždy s pečlivostí a přesností, kterou nikdo nezpochybňoval. Šéf mu nadále předával případy s naučenou větou „To zvládnete, Filipe, jako vždy“, ale v očích měl obezřetnost člověka, který ví, že někdo v místnosti sice plní rozkazy – ale má vlastní mapu bojiště.

„Kde máš dosahovej telefon, ty vole?“

Dveře do kanceláře se rozrazily a v nich stál Tomáš. Byl jediný, kdo si k Filipovi mohl dovolit vletět bez zaklepání, několik let spolu bok po boku překonávali všechny trable jako vyšetřovatelé. „V tašce, jako vždycky. Hoří snad někde?“ „Jo, tobě pod prdelí. Vždyť víš, že jsi pod dohledem, tak proč ho nemáš u sebe?“ pokáral jej Tomáš.“ Protože jsem zabranej do psaní sdělovačky,“ odsekl Filip. Samozřejmě lhal – Tomáš nemusel vědět, že tu jen sedí, čumí do blba a uspokojuje se myšlenkami na to, jak to bylo kdysi skvělý.

„O co sakra jde?“ pokračoval Filip překvapeně.

„O to, že ti už třikrát volal operační kvůli dosahu! Jedeš na výjezd! Máš kliku, že ho napadlo zavolat mně, a ne Napoleonovi, ten by ti dal zase kartáč!“

„O tom volovi mi už ani nemluv. A na co mám jet, je to alespoň nějakej mord?“

„Možná…“ pokrčil rameny Tomáš.

„Jak možná? Tak je mrtvej, nebo ne? To snad není tak těžký?“ pokračoval Filip zpruzeně.

Od rána ho furt někdo buzeroval, a už toho začínal mít po krk. Prvně doma snoubenka, pak Napoleon na poradě a potom znovu pro jistotu snoubenka. Za těch pár hodin už toho na něj bylo nějak moc.

„To ještě nevědí, zatím našli jen ruku a zbytek je na tobě,“ uchechtl se Tomáš a s napětím čekal, co bude následovat.

„Počkej, počkej, jak na mně? Sakra, na co máme operativu? Tohle přece není práce pro vyšetřováka. Já tu mám práce nad hlavu, tak ať tam jede výjezd s operativou a mě otravujou, až to bude pro nás!“

„Ty vole, děláš, jako bych to rozhodl já. Já ti přece jen vyřizuju vzkaz od operačního. Pokud se ti to nelíbí, tak si to běž vyříkat s Napoleonem, ten tady přece šéfuje! Ale bejt tebou, tak se na to po tý ranní poradě vykašlu.“

Filip chvíli seděl, mlčel a přemýšlel. Tomáš měl pravdu, nemohl za to a on si tu teď na něm jen ulevoval z celodenní frustrace.

„Promiň, už to nějak nezvládám. Proto jsem se do něj ráno tak opřel. Ten mrňavej kokot si tu akorát honí vlastní ego a kvůli nějaký posraný statistice zadřel nejen celou operativu, ale i nás,“ změnil Filip tón.

„Já vím, ale s tím nic nenaděláš. Teď je to náš šéf a je na něm, jak to bude řídit. My akorát můžeme doufat, že je to pro něj jen zastávka na vylepšení životopisu a brzo bude zase pryč,“ ušklíbl se Tomáš.

„Máš recht, kamaráde,“ uklidnil se Filip. „Takže na co to mám jet?“

„Na Smíchově našli kousek od loděnice plavat pytel na odpadky s uříznutou pravou rukou, a snad by měla být mužská.“

„No ty vole, to zase bude něco. Proč vždycky když mám dosah, padne nějaká sračka?“

„Protože jsi z nás nejchytřejší,“ rýpnul si Tomáš. „Hele, když pohneš, tak ještě možná dole chytneš náš výjezd a svezou tě.“

„To je dobrý, radši pojedu svým,“ odvětil Filip, vzal si výjezdovou tašku, pistoli, klíčky od služební oktávky a vyrazil do podzemních garáží. Na chodbě se ještě otočil a vrátil se pro kabát. Venku byl sice nádherný podzim, vlastně spíše babí léto, ale co kdyby se tam zdržel do večera. V noci už je u řeky přece jen zima.

Tomáš Král byl ten typ poldy, který působil dojmem, že se do uniformy narodil. Měl ramenatou postavu, věčně o číslo menší košili napnutou přes břicho a neodmyslitelný sestřih „na krátko“, který mu měl dodat autoritu. V obličeji tvrdé rysy, věčně lehce zarudlé tváře a pod očima pytle, které vypovídaly o více probdělých nocích, než měl služeb v kalendáři. Vypadal jako chlap, co by vám podržel dveře a nato vás seřval, že jdete po špatné straně chodníku.

Na vraždách to byl takový Filipův parťák. Ať už byly jeho náhlé proměny nálad jakkoli nesnesitelné, Filipovi jako parťák vyhovoval a věřil mu. Ne slepě, ale dostatečně na to, aby s ním konzultoval případy a mohl se spolehnout na to, že mu Tomáš kryje záda.

Ačkoli to Tomáš nikdy nedal najevo, od počátku si uvědomoval, že má Filip navrch. Byl rychlejší, bystřejší, analytický… A právě to ho žralo. Snažil se to maskovat humorem, který byl často hrubý a mířil pod pás – hlavně když šlo o Filipův soukromý život. Občas měl poznámky, které bolely víc, než by měly, a za nimiž se skrývala nejen legrace.

Král byl loajální, ale zároveň v něm pořád hlodalo cosi, co ho nutilo se s Filipem srovnávat. Jako by potřeboval dokázat, že je stejně dobrý. Možná i lepší. Jenže on nebyl ten typ, co by trávil večery nad spisem nebo si četl nové judikáty. Místo toho se spokojil s rychlým řešením a nedělal věci tak poctivě jako Filip. Pro úspěch byl ochotný obětovat téměř cokoli.

Když je člověk zavřený v kanceláři, tak mu vůbec nedochází, jak je venku nádherně. Ponořený do všedních problémů zapomíná vnímat krásy okolního světa, a přitom stačí maličkosti. Jako úsměv mladé vysokoškolačky, kterou pustíte na přechodu, anebo krásně vybarvené listí na opadávajících stromech, osvětlené zbytky letních paprsků. Když se na vás pak problémy hrnou ze všech stran, je strašně jednoduché sklouznout k tomu, aby se z vás stal morous.

Přesně na téhle hraně teď balancoval i Filip. Problémy ho poslední dobou doslova pohlcovaly. Jejich láska s Klárou už se teď nejevila tak neotřesitelná jako na začátku a nový šéf se ukazoval jako čím dál větší idiot, s nímž vycházel méně a méně. Filipův život se proměnil v bojiště, kde se válčilo na několika frontách.

Pohlcen životní šedí se protloukal dopoledním provozem z Kongresovky až na Císařskou louku k loděnici Dukly.

Standardně vede nejrychlejší cesta z kanclu přes Jižní spojku. Když má Filip náladu na hovno, rád relaxuje tím, že se potlouká po centru a kouká na životy normálních lidí, kteří procházejí kolem. To jej zlákalo i dnes, a tak auto stočil na výjezdu z garáží do centra a vzal to na místo činu spodem přes Nuselské údolí a Palačák.

Nebylo přece kam spěchat, mrtvola vám neuteče, a pokud ano, tak to nejspíš nebude případ pro vraždy.

Hned za mostem vedoucím na Císařskou louku Filipa přivítala známá žlutá budova Dukly, před kterou stepovali dva mladí policajti a řídili provoz na silnici.

„Vy jste z vražd?“ spustil menší z nich, jakmile Filip stáhl okénko u auta.

„Ty jsi z vražd,“ opravil jej Filip a pousmál se. Cesta přes centrum zabrala a zapůsobila jako antidepresivum.

„Jo, promiň, ty jsi z vražd?“ opravil se mladý policajt v hodnosti nadstrážmistra.

„Všichni už jsou támhle dole u vody a čekají na tebe,“ otočil se a máchl rukou k zarostlé polní cestě vedoucí do hustého křoví. „Ale jednodušší bude nechat auto tady nahoře na parkovišti a seběhnout k vodě podél baráku. Dole projdeš u řeky vratama a pak k dalšímu molu po proudu a tam už je všechny najdeš.“

„To zní rozumně,“ odvětil Filip, zaparkoval vůz, vzal si svoje náčiní, na ruku natáhl bílou pásku s nápisem „Policie“ a vyrazil dolů k vodě.

Počasí bylo nádherné. Sluníčko naplno svítilo a ohřívalo vzduch na letní teplotu. Skoro nikdo by neřekl, že už je začátek října a barevný podzim zuří naplno.

Filip se protáhl podél kanárkově žluté budovy loděnice a zamířil po proudu Vltavy k nejbližšímu molu.

„No ty vole, to jsem si mohl myslet, že tady celou dobu čekáme na tebe!“ ozvalo se za stromem, kde kdosi evidentně vykonával malou potřebu.

„Sakra, Kamile, seš to ty?“ vyhrkl Filip překvapeně.

Zpoza stromu vykoukla hlava ježatého pětapadesátníka, na němž si zub času pořádně zahlodal. Ačkoli za jeho zchátralost mohl spíš než čas jeho nezřízený mládenecký život.

„No kdo jiný by to asi byl? Vždyť jsi u mě v rajonu, nebo už jsi snad zapomněl na smíchovský kluky?“

„Jak bych jen mohl,“ odpověděl Filip s úsměvem a v hlavě se mu hned vybavil asi tak milion vzpomínek na Kamila a jeho parťáka Romana, s nimiž sloužil několik let na obvodní kriminálce na Sokolské.

„Tak už mi konečně řekneš, co tady dělám?“

* * *