JURAJ KRÍŽ

HORÚCA VOJNA,
STUDENÝ MIER

Elektronická kniha

Venujem svojim starým otcom Jozefovi Ferenčíkovi (1914 – 1999) a Zdeňkovi Křížovi (1932 – 2022).

Zasvätili ma do sveta politiky, histórie, kultúry, geopolitiky a psychológie osobností – nie ako oddelených disciplín, ale ako jedného prepojeného celku, v duchu renesančného ideálu poznania. Naučili ma rozvahe, usilovnosti, pokore a kritickému mysleniu. Predovšetkým ma však naučili veriť, že aj uprostred chaosu sa dá hľadať a nachádzať poriadok a zmysel.

Juraj Kríž © 2026

Layout & Cover © Jana Kollárová 2026

Slovak Edition © Artis Omnis 2026

ISBN 978-80-8201-335-4

ÚVOD

Vyrastal som v 90. rokoch ako súčasť generácie mileniálov. Prudký rast domácností s osobným počítačom prinášal digitálne technológie, videohry pre deti a mladistvých. Hrali sme akčné a športové hry, adventúry, prípadne simulátory. Objavili sa však aj stratégie, kde sa budovali mestá, štáty, impériá. Mojimi obľúbenými boli Civilizácia alebo Command and Conquer: Red Alert (Rozkazuj a dobýjaj: Červená hrozba). Prichádzali zo zábavných, zároveň však mrazivým scenárom kontrafaktuálnych dejín. V Red Alert išlo o vojnu medzi Západom a Sovietskym zväzom. V západnej popkultúrnej imaginácii mala tretia svetová vojna pomerne jasnú podobu – ničivý konflikt medzi Ruskom a USA. Témou sa inšpirovali knihy, filmy aj počítačové hry. Red Alert predstavoval síce mrazivo brutálnu, no bezpečnú virtuálnu realitu. Desila aj fascinovala, zvedavú chlapčenskú dušu nasýtila vzrušením aj dobrodružstvom. Na konci dňa ste však zariadenie vypli a vrátili ste sa do relatívne bezpečného obdobia fukuyamovského konca dejín. Fenomén vojny bol teda do februára 2022 v našich stredoeurópskych zemepisných šírkach skôr teoretickým konštruktom, vzdialenou a nepríjemnou chimérou. Putinov vpád na Ukrajinu však túto ilúziu bezpečia a istoty nabúral.

Tragické, smutné a brutálne udalosti na Ukrajine nás zastihli zaskočených, prestrašených, bezradných. Navyše, spravodajský pretlak, neprehľadnosť vojny a kvantum hrozivých údajov vystavili skúške našu informačnú gramotnosť aj kritické myslenie. Ako zosilňovač fungujú sociálne siete, 24-hodinový mediálny cyklus a vybičované emócie – vyskytujú sa informácie, dezinformácie, triezve, kontroverzné aj uletené názory a postoje. Tento ekosystém vytvára manipulácie, protichodné fakty a paralelné reality a napokon chaos. Úsilím tejto knihy je načrtnúť portrét doby: pomenovať a popísať príčiny vzniku vojny, jej priebeh aj následky konzistentným a zmysluplným spôsobom – pomôcť čitateľovi orientovať sa v súčasnej krvavej a tragickej realite. Pochopiteľne, objektívnu pravdu nikdy nepomenujeme, no môžeme sa pokúsiť priblížiť sa k nej, zbaviť sa chaosu a aspoň čiastočne porozumieť každodennej smutnej realite.

V snahe čo najlepšie vyhodnotiť súčasné dianie sa však vraciame do nedávnej i ďalekej minulosti – história sa neopakuje, no slúži ako užitočný nástroj na hľadanie odpovedí a skrytých významov. Mnohé javy a súvislosti sú podobné, lebo podobný je samotný človek a spoločnosť. Pre pochopenie vojny na Ukrajine je tiež dôležité porozumieť dianiu od roku 1945 a obdobiu studenej vojny, keďže po krátkej prestávke sa Európa a svet nachádzajú v omnoho neprehľadnejšej Studenej vojne 2.0.

Takisto často podceňovaným aspektom dnešných vyhrotených medzinárodných udalostí sú postavy jednotlivých lídrov. Viac ako stratégia, doktríny alebo politický program sú pre pochopenie ich rozhodovania dôležité premeny ich osobností v čase, psychológia a individuálne motivácie – je veľmi málo pravdepodobné, že by tragickú vojnu na Ukrajine rozpútal iný politik zo súčasnej ruskej garnitúry ako Vladimir Putin, alebo že ukrajinský vzdor, nezdolnosť a podporu vo svete zdatne stelesní niekdajší komediant Volodymyr Zelenskyj. Nebolo vôbec samozrejmé, že sa USA pod vedením Joea Bidena rozhodne postavia na stranu Ukrajiny, vytvoria medzinárodnú koalíciu a pomôžu jej odolávať ruskému náporu. Je však historickou anomáliou, ako sa k vojne na Ukrajine postavil napriek americkej verejnej mienke a strategickým záujmom USA ich súčasný prezident Donald Trump. Takisto sú pozoruhodné vrtochy a politika slovenskej a maďarskej garnitúry počas ostatných rokov, ktoré opäť nezohľadňujú zahraničnopolitické ukotvenie Slovenska a Maďarska, ale psychologický vývoj oboch lídrov. Geopsychologický rozmer vojny nám teda lepšie pomôže dotvoriť celkovú mozaiku.

Táto vojna sa priamo aj nepriamo týka aj Slovenska a Strednej Európy. Obdivuhodný zápas Ukrajincov o svoju nezávislosť a slobodu zákonite pretvorí povahu Európskej únie, NATO aj našej vlasti. Na pozadí veľkých udalostí tak budeme čeliť viacerým výzvam, ktoré sa spomínajú aj na nasledujúcich stranách. V tejto súvislosti je dielo aj pokusom obohatiť relatívne čierno-bielu a mierne sploštenú debatu, ktorá sa o vojne na Ukrajine vedie na Slovensku. Vo veľkej miere preto čerpám z monografií, publikácií, periodík, dokumentov, štúdií, ale aj podcastov – predovšetkým britských, amerických aj inojazyčných. Dielo je určené ako pre odbornú komunitu, tak aj pre širšiu verejnosť. Snaží sa byť zrozumiteľným a praktickým manuálom, nie teoretickým traktátom. Napriek snahe je až zúfalo nekompletné, keďže rozsah knihy neumožňuje zmapovať celé historické dianie, vojenské, ekonomické a politické aspekty vojny aj otázky do budúcnosti. Navyše sa nachádzame v pomyselnej hmle vojny, kde sa komplikovaná a chaotická realita na bojisku zákonite nemusí prekrývať s každodenným, akokoľvek podrobným a vyváženým spravodajským pokrytím.

Okrajovo sa spomína aj tragický morálno-humanitárny aspekt vojny – barbarské ničenie, vojnové zločiny, prípadne únosy ukrajinských detí. Toto dianie však nepopisujem podrobne, keďže tematike sa venujú a priebežne ju dokumentujú ukrajinské a medzinárodné organizácie. Primeraná pozornosť by si vyžadovala oveľa väčší priestor. Zároveň však výskumom aj spracovaním témy sa vo mne ešte viac upevnilo presvedčenie, že v máloktorej vojne od roku 1945 bola morálna deliaca čiara taká jednoznačná – zjavný kontrast medzi agresorom a obeťou, medzi útočníkom a napadnutým, medzi zúfalou snahou zachrániť a barbarskou snahou ničiť. Preto je pomoc Ukrajine zo strany civilizovaného spoločenstva nielen geopoliticky správnou voľbou, ale aj morálnym imperatívom.

Závery a postrehy sú uvádzané v závere každej kapitoly a na mnoho otázok nemáme odpovede, keďže vojna, žiaľ, ešte nejaký čas potrvá. Slabou útechou v rámci celkovej pochmúrnej a depresívnej témy však zostáva presvedčenie, že vo vojne sa sformoval silný príbeh moderného ukrajinského národa, že tento si zachová suverenitu, uháji štátnosť a že pravdepodobne žiadny z Putinových cieľov sa na Ukrajine už nepodarí naplniť. Z Ukrajiny bude v najbližších rokoch významná európska vojenská mocnosť, ktorá bude hrať dominantnú úlohu v rámci európskej bezpečnostnej architektúry.

I. CESTA
K 24. FEBRUÁRU 2022

„Schyľovalo sa k niečomu strašne zlému…“

Karen Pierce, veľvyslankyňa Spojeného kráľovstva v USA¹

„K 31. augustu sme odišli z Afganistanu. Vtedy sa uskutočnilo plánované ruské vojenské cvičenie ‚Západ‘. Zoradili jednotky na septembrové manévre. Presne vtedy sme si uvedomili, že je to celé zvláštne, bolo to masívnejšie, či už išlo o rozsah, alebo veľkosť oproti predchádzajúcim rokom.“

Generál Mark Milley, šéf Zboru náčelníkov štábov v Pentagone²

Nadránom 24. februára 2022 prekročili ruské tanky hranice Ukrajiny. Medzi Ruskom a Ukrajinou vypukla horúca vojna. Medzi Západom a Putinovým režimom nastal mier, ktorý nie je mierom. Prvé dni bolo ťažké zbaviť sa dojmu, že ide opäť len o fikciu, imaginárny konflikt, ktorý predsa patrí do sveta filmov, seriálov a počítačových hier a nie do našej nudnej reality. Išlo však o surovú skutočnosť. Pomaly nastalo precitnutie, že svet po roku 1989, na aký sme boli zvyknutí, sa masívne otriasol v základoch a nič nebude také, ako bolo predtým. Prečo sa Putin rozhodol pre vojenský útok voči druhej najväčšej krajine Európy? Aké boli ruské pohnútky – išlo o hybris starnúceho diktátora, alebo nevyhnutný dôsledok, dejinnú zákonitosť, ktorá odráža nacionalistický konsenzus ruskej spoločnosti? Naozaj za vojnu môže rozširovanie NATO, arogancia USA, prípadne ukrajinský nacionalizmus? Dalo sa vojne predísť a ako zapadá do novej bezpečnostnej architektúry? Na tieto otázky hľadáme odpovede na nasledujúcich stranách.

ESKALÁCIA, DEESKALÁCIA
A PUTINOVA „ESEJ“

Na jar 2021 sa nezvyčajne veľká masa ruských vojakov na rusko-ukrajinských hraniciach začala sťahovať na svoje základne. Jednotky demonštrovali schopnosť brániť našu krajinu, konštatoval ruský minister obrany Sergej Šojgu. Odhady sa rôznili, ale na vojenskom bleskovom cvičení sa podieľalo 50 až 100 tisíc príslušníkov ruských ozbrojených síl naprieč hraničným pásmom na východe a na Kryme.³

Väčšina pozorovateľov však otvorenú vojnu neočakávala. Jarné manévre sa zdali byť úsilím Putinovho režimu vyvíjať diplomatický tlak na Kyjev a jeho západných partnerov. Tento predpoklad podporovala aj nevyhlásená obchodná vojna, keď Rusi v apríli 2021 spustili blokádu azovských prístavov Berďansk a Mariupol v zjavnom úsilí priškrtiť ukrajinskú ekonomiku.⁴

Keď ruské ministerstvo obrany ohlásilo k 1. máju ukončenie operácie, západní, no najmä ukrajinskí pozorovatelia si vydýchli. Napriek tomu, že sa situácia krátkodobo upokojila, najbližšie týždne a mesiace sa niesli v znamení eskalácie a deeskalácie. Hoci Ukrajinci ťahali za kratšiu časť pomyselného diplomatického povrazu, snažili sa na ruské aktivity reagovať. Počas mája tak došlo k zadržaniu Viktora Medvedčuka, majiteľa viacerých televíznych kanálov, ktoré vysielali kremeľskú propagandu. Proruského podnikateľa obvinili z vlastizrady a nariadili mu domáce väzenie. Krstným otcom Medvedčukovej dcéry nebol nikto iný ako Vladimir Putin.

Koniec ukážky