Ukážka z elektronickej knihy

Z francúzskeho originálu Arthur Rimbaud: Oeuvres complètes,

Bibliothèque de la Pléiade, Éditions Gallimard, Paris 1972,

vybral a preložil Ján Švantner. Doslov napísal Ján Švantner.

Translation © 2026 by Ján Švantner

Epilogue © 2026 by Ján Švantner

Illustrations © 2026 by Andrej Dúbravský

Design © 2026 by Pavol Bálik

Slovak edition © 2026 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-575-0958-5

Pocit

V lete sa vyberiem, keď večer modravý je,

chodníkom po tráve šľahaný obilím.

A vetru dovolím, nech mi len vlasy myje,

keď sviežosť v chodidlách snívajúc pocítim.

Nič vo mne nemyslí, nič vo mne neprevraví,

no s láskou bezmernou a v duši zjavenou

ja ako kočovník preniknem do diaľavy

po cestách Prírody — šťastný jak so ženou.

Marec 1870

Slnko a telo

I

Slnko je ohnisko žitia a čistej nehy,

keď láskou ohnivou zalieva zemské brehy.

Cítime, vystrúc sa v údolí zvečera,

že v zemi kypí krv, že je už dospelá,

že jej hruď nesmierna, len dušou nadnesená,

je z lásky ako Boh a z tela ako žena,

že v lúčoch uzavrie miazgami spojené

tak plné zárodkov to veľké hmýrenie!

Dvíha sa, rastie zem!

— Ó, božstvá Venušine!

Ľúto mi mladých čias v antickej prahlbine,

ľúto mi zvieracích faunov a satyrov,

bohov, čo požuli z lásky kvet podchvíľou

a v leknách objali aj nymfy, ktoré svietia!

Ľúto mi mladých čias, keď miazga tohto sveta,

voda riek, krv ruží zo stromov v zeleni

Panovi do žily vrhli svet zasnený,

pod jeho kozími nohami zem sa chvela,

keď zľahka bozkala aj syrinx jeho pera,

vytvoriac pod nebom na lásku piesne chvál,

keď začul navôkol, keď na planine stál,

ako sa na výzvu príroda živo hlási,

keď v mĺkvych korunách spievali iba vtáci,

keď ľudí knísal kraj a modrý oceán

a zvery ľúbili ako Boh v jase rán!

Ľúto mi za časom, keď v prenesmiernej kráse

Kybelé na voze so spiežou v čistom jase

prebehla rozľahlé žiarivé krajiny,

jej prsník všade lial v bezodné hlbiny

čistý prúd života, čo konca-kraja nemá.

Šťastný tvor pil z jej pŕs jak z posvätného vena

ako to dieťatko, ako ten hravý tvor.

— Keď človek silný bol, aj cudný, mierny bol.

No beda! Poznám dej, teraz tak prehovorí

a ide, vypne sluch a zrak si do tmy vnorí.

— Tak predsa! Bohov niet! Človek je pravý kráľ.

Človek Boh! Pud lásky navždy sa vierou stal!

Keby tak človek pil z tvojich pŕs sladké prúdy,

Kybelé, veľká mať bohov a všetkých ľudí!

A keby nenechal odvekú Aštarot,

čo pustiac kedysi v jase dní bez mrákot

z modrých vĺn kvet tela, vôňou vĺn taký svieži,

zjavila pupok svoj, kde ružou pena sneží,

a zrakom víťaznej bohyne vnukla spev

tým lesným slávikom a lásku srdciam diev!

II

To v teba verím ja! Len v teba, božská matka,

ó, Afrodita vôd! — Cesta je trpká, krátka

od čias, čo iný Boh na kríž nás pripútal.

Telo a mramory, Venuša, tebe som vieru dal!

— Nuž človek smutný je a mrzký v lúčoch dialí,

v šatách je ukrytý, lebo mu cudnosť vzali,

lebo si zašpinil tie božské ramená,

lebo si zahatal jak modla z plameňa

v špinavom lokajstve to telo Olympana!

Dokonca po smrti, hoc v kostrách trvá rana,

chcel by žiť, uraziac pôvodný prameň krás!

— Modlu, kam čistotu vložil si toľký raz,

kde z hliny spravil si bôžika pre nás, ženu,

aby muž úbohú dušu mal osvietenú

a v láske nesmiernej dvíhal sa pomaly

z čiernych hrúd na vrchol, kde krása zažiari!

Žena už nevie byť ani len kurtizána!

— Nuž je to čudný žart! Ľudia ju smiechom hania

aj v mene posvätnom tej veľkej Venuše!

III

Kiežby sa vrátil čas, kiež sem zas nakluše!

— Človek je na konci! Človek hral všetky roly!

V jase dní znavený útokom na idoly,

voľný a vzkriesený bôžikov strasie sa,

a keďže z neba je, preskúma nebesá!

Ideál, myšlienka, čo nezdolne vždy znela,

každý boh, žijúci pod hlinou jeho tela,

vystúpi, vystúpi, vzbĺknuc mu pod čelom!

Keď ho zrieš prezerať celý kraj pod nebom

a staré jarmo tĺcť slobodne bez zachvenia,

prídeš mu ponúknuť i sviatosť Vykúpenia!

— Žiarivá vyplávaš uprostred veľkých vôd,

vrhajúc na šíre svety a ľudský rod

tú lásku bez konca, ten úsmev v nekonečne!

Jak lýra nesmierna chveje sa vesmír večne

v búrlivom vlnení hlbokej nežnosti!

— Po láske túži svet: Utíš ho v úzkosti!

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

A človek oživil slobodu v hrdej hlave!

Náhly lúč nádhery v tom prapôvodnom stave

aj boha rozochvel v oltári ľudských tiel!

A z dobra šťastný dnes zlo bledý pretrpel,

Všetko chce preskúmať, poznať muž! Myseľ daná,

kobyla dlhý čas, dlhý čas ubíjaná,

z čela mu vybehne! To prečo pozná snáď...!

Nech voľná vyskočí, muž bude vieru mať!

— Prečo nik modrú tíš a priestor nepreskúma?

Prečo sa zlato hviezd sype jak v dune duna?

Čo by sme videli, stúpajúc k výšinám?

Či stádo všesvetov povedie Pastier sám,

idúc tak po cestách večných hrôz do priestoru?

A svety vesmíru, čo éter zviera spolu,

rozkmitá v tónine jediný večný hlas?

— Či človek môže zrieť a rieknuť: Verím zas?

A je hlas myšlienky azda viac ako snenie?

Ak včas prísť, krátko žiť má človek prisúdené,

odkiaľže prichádza? Či padá v oceán

až na dno k zárodkom, embryám, semenám

do vyhne prírody, kde matka navždy naša

vzkriesi ho, stvorenie, čo do života vnáša,

nech v ruži miluje a chlebom živý je...?

Je vo tme poznanie! — Náš um sa prikryje

pláštikom hlúposti vhodným len pre chiméru!

A ľudské mláďatá ženám sa z vulvy derú,

slabý um skrýva nám ten z nekonečna hlas!

Chceme sa pozerať: — Pochybnosť trestá nás!

Pochybnosť, chmúrny vták, krídlom nás doudiera...

— Vyhliadka na obzor naveky uletela...!

Obloha otvorená! Tajomstiev už viac niet

a človek stojaci zložil si ruky hneď,

kým vôkol príroda v bohatstve čisto žiari!

A spieva... spieva les a rieka šumí v diali

tým spevom pre šťastie, čo k svetlu stúpa z tiem...!

To vykúpenie je a z lásky, z lásky sen...!

IV

Nádhera živých tiel! Nádhera ideálov!

Láska sa prebúdza s víťaznou rannou žiarou,

keď je čas skloniť sa bohom a hérosom

pred bielou Venušou a malým Erosom,

čo zľahka ovanú, ružami zasnežení,

pod nohou kvitnúce kvety a mladé ženy!

Ó, veľká Ariadna, čo plačeš a máš strach,

keď z brehu sama zrieš unikať na vlnách

bielu loď Tézea, čo v lúčoch slnka žiari,

ó, čisté dievča, mlč, po noci v trpkom žiali!

Zlatý voz hroznami skrášlený celý je!

To Bakchus prechádza poľami Frýgie,

chlipnými tigrami, pantermi sprevádzaný,

a vedľa modrých riek červeňou machy mámi.

Na šiji Zeus Býk má ľahké bremeno,

Európu v nahote, jej biele rameno

na šiju položí vo vlnách rozochvene,

oko k nej obráti jak do hmly ponorené.

Ona si nechá niesť aj líce ako kvet

na čele Diovom, jak slepá musí mrieť

v tom božskom objatí. Vlna sa šumom hlási

a penou zo zlata zdobí jej dlhé vlasy.

— Cez oleander šla, cez lotos táravý,

len s láskou prekĺznuc, sny Labuť vyjaví

a Lédu objíme belosťou svojich krídel.

— Kým prejde Kypranka — kto takú krásu videl? —

a boky v žiarivej oblosti rozvinie,

zlato pŕs ukáže s hrdosťou bohyne,

i brucho ako sneh, vnorene v čiernej pene.

— Krotiteľ Herakles so slávou v svojom mene,

čo kožu leva si, ozrutný, navliekol,

mierny i hrozivý blíži sa na obzor!

V období letných lún nejasne osvetlená

zlatisto bledá je, nahá a plná snenia,

na ktorej ťažký prúd vlasov sa rozvinie,

na tmavej čistine, hviezdy sa v machu trasú,

dryáda pozerá na nebo v tíšine...

— Belostná Seléné púšťa svoj závoj jasu

na nohy krásneho, hľa, Endymióna,

bozky sa v lúčoch tam na neho vyronia...

— Prameň sa v náreku unáša do extázy...

To nymfa sníva sen, dotknúc sa lakťom vázy,

o krásnom mužovi zdvihnutom vlnami.

— V ľúbostnom vanutí prešla noc láskaní

a v lesoch posvätných, kde stromy údes morí,

padá tíš vznešene v temnote na mramory,

bohovia, na čele ktorých má hniezdo hýľ,

počujú ľudský svet, čo z nekonečna pil.

Máj 1870

Ofélia

I

V tíšine temných vĺn, kde spiace hviezdy svietia,

hľa, Ofélia tam plaví sa do dialí

jak veľká ľalia, závojmi obostretá...

— Z ďalekých lesov znie len clivé halali.

Prešlo už tisíc liet, čo smutná Ofélia

riekou sa pomaly jak prízrak uberá.

Prešlo už tisíc liet, čo z poblúznenia píja

a šepká romancu vo vánku večera.

Vietor jej závoje, na vode kolísané,

jak ružu roztvorí, keď hruď jej ovinie.

V šume a plači vŕb na plecia vždy jej vanie

a nad jej čelo snov skláňa sa v trstine.

Lekná tam vzdychajú vôkol nej rozvlnené

a zavše prebudí i v spiacej jelši sen,

kde z hniezda uniká s krídlom i malé chvenie...

— V zlate hviezd vlní sa tajomná veľpieseň.

II

Ako sneh bledý si, krásny kvet Ofélie!

Ó, dieťa, mŕtve si, nesené na vode!

— Vietor, čo z vysokých nórskych hôr priviaty je,

tíško ti rozprával o trpkej slobode.

To vánok krútiaci hlboké tvoje vlasy

niesol ti zasnenej v šumení čaromoc:

Čistý spev prírody len v srdci začula si,

keď stromy stonajú a vzdychá temná noc.

To divá morská pláň, bezbrehé burácanie

zbili ti detskú hruď, ty ľudský, nežný tvor.

To krásny gavalier raz v aprílovom ráne

na lono, blúznivec, tebe si prisadol.

Láska a sloboda! Aký sen, poblúznená!

Ako sneh v plameni tak sa v ňom rozplynieš.

Nesmierne vízie dusia ti v reči mená.

— Z tej cesty bez konca máš v modrom oku des.

III

— A básnik hovorí, že kým lúč z hviezdy plynie,

ideš, noc, trhať kvet, ktorý sa rozvíja,

že zrel, jak v závojoch vznáša sa na hladine

len Ofélia, hľa, jak veľká ľalia.

Bál obesencov

Na milej čiernej šibenici

tancujú spolu rytieri,

diablovi biedni kopijníci,

sultánske kostry bez viery.

A messer Belzebub ťahá tam za kravaty

panákov s úškľabkom k nebesám odvtedy,

čo všetkých po čele podošvou stále mláti,

nútiac ich tancovať vianočné koledy!

Padli si panáci kosťami do objatia:

Podobnú organu ich zhotovenú hruď,

určenú v zovretí kedysi pre dievčatá,

uvrhla do hnusu párenia dlhá púť.

Tak hurá! Bez brucha krútia sa tanečníci!

Javisko dlhé je, robia tam premety!

Kiež si nik nezmýli boj s tancom v motanici!

Belzebub vrzúka do husieľ zapretý!

Na tvrdých podpätkoch sandál sa nerozklenie

a všetkým chýba už z pokožky košeľa:

Zvyšok je zreteľný, nebudí pohoršenie.

Na lebkách leží sneh jak čiapka dobiela.

Jak chochol z rany hláv havran sa strmo týči,

kus mäsa vtiera si na krku do peria.

Akoby vo víre v pochmúrnej motanici

stuhli tí rytieri v brnení z papiera.

Hoj! Hvízda severák, keď kostra s kostrou plesá!

Jak organ železný zavýja čierny trám!

Vlci naň odvetia, keď v diaľke vyjdú z lesa:

Pekelnú červeň dá horizont nebesám...

Zatraste kosťami pochmúrnych kapitánov,

čo s falšou kýpťami bez prstov ukuli

ruženec objatia na stavcoch s bledou hranou:

To nie sú praľudia, lež dávni zosnulí!

V tom tanci umrlcov v desivom rozbesnení

na nebi v červeni mece sa kostlivec.

Ako kôň vzpiera sa vzrušením unesený:

A cítiac na šiji po slučke ostrý rez,

prstami dráždi si na stehne ranu kosti

s posmechom podobným ozvenám výkrikov,

keď ako akrobat vrúti sa medzi hostí

a skočí do tanca za spevu kostlivcov.

Na milej čiernej šibenici

tancujú spolu rytieri,

diablovi biedni kopijníci,

sultánske kostry bez viery.

Tartufov trest

Tak v srdci rozpáliac, rozpáliac temné sny

pod čiernym habitom a s rukou v rukavici,

v deň, keď sa poberal odporne ľúbezný,

aj vieru zaslinil bezzubý a stále bledý v líci,

v deň, keď sa poberal s Oremus, zlostný muž

schytil ho surovo za ucho prefíkané

a sypal odporné slová naň, vytrhnúc

z vlhnúcej pokožky to rúcho v čiernom tkané.

Taký trest...! Šaty mal načisto uvoľnené,

pátričky výčinov našli už odpustenie,

keď Tartufe s ružencom zrazu sa svätým stal.

Šiel teda na spoveď, modlil sa rozchrčaný

a zlostník odišiel spokojný s úlovkami,

no Tartufe od hlavy po päty nahý stál!

Koniec ukážky