Život není Lucifér
Author: Petr Brožovský
Date: 2026-09-05T22:00:00+00:00
Publisher: Epocha

Všichni hrdinové potřebují svého advokáta.

Staň se hrdinou!

Všechny části této knihy podléhají autorským právům.

© Petr Brožovský, Žaneta Kortusová, 2026

Illustrations © Žaneta Kortusová, 2026

Cover illustration © Žaneta Kortusová, 2026

Cover art © Žaneta Kortusová, 2026

Czech edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2026

ISBN 978-80-278-0298-2 (print)

ISBN 978-80-278-1725-2 (ePub)

ISBN 978-80-278-1726-9 (mobi)

ISBN 978-80-278-1727-6 (pdf)

Navzdory vší krvi, vtipům o penisech, vulgaritám a nevhodnému humoru je tato kniha ve skutečnosti knihou o lásce.

Proto je s láskou věnována mé drahé ženě Toničce.

Jak číst tuto knihu?

Ano, souhlasím. Teď zním jako jeden z těch nafoukaných šéfkuchařů, kteří si dovolí vám po číšníkovi vzkázat, že byste měli ten amuse bouche „vložit do úst celý najednou, abyste patřičně docenili propojení palety jednotlivých chutí na patře“, tedy mají tu drzost vám kecat do toho, jak máte jíst jídlo, jež jste si zaplatili. Přesto se nelze ubránit pocitu, že crossover si určité upozornění úvodem zaslouží, aby z toho nebylo nějaké mrzení a nevyhodili jste Život není Lucifér na kompost po prvních třiceti stránkách.

Tato kniha je crossoverem, tedy propojením dvou již existujících sérií, respektive knih Tanec papírových draků, Tanec papírových draků 2: Hon a Luciférovka. V knize jsou tedy postavy, které již něco zažily. Chcete-li tudíž patřičně docenit děj této knihy, mohu vám z celého svého obchodnického srdce doporučit, abyste si nejprve zmíněné knihy přečetli a až pak se vrátili k této. Jestliže už jste je četli, prosím, klidně toto varování ignorujte.

Pakliže jste zmíněné knihy naopak nečetli a ani číst nechcete, nevadí. Za tímto instruktážním oddílem naleznete stručnou (relativně) rekapitulaci všech shora uvedených knih. Vězte však, že spoiler je spoiler. Jestli máte podobně jako Karel Infeld Prácheňský „děsnýho pamatováka“, nejspíš už to z hlavy nedostanete. Čtěte proto na vlastní riziko! Rekapitulace samozřejmě dobře poslouží i těm z vás, co knihy četli, ale pamatováka mají na pytel. Třeba já jsem si toho moc nepamatoval, a to jsem je psal.

Zároveň je třeba zmínit, že jak série Tanec papírových draků, tak i Luciférovka byly obě vyprávěny převážně v ich formě. Za tím příslovečným „ich“ se u Tance papírových draků skrýval Jakub Kolínský, řečený Mrtvola, u Luciférovky zas Martin Rieger. I tato kniha je v ich formě, vypravěči se ovšem střídají. Aby v tom nebyl nepořádek, naleznete pod číslem kapitoly vždy identifikaci toho, kdo danou kapitolu vypráví. Pokud tam bude Mrtvola, je vypravěčem Mrtvola. Pokud Martin Rieger, pak je vypravěčem… No asi to chápete.

Co se týče postav, příležitostně se jich v knize může objevit víc, než kolik je čtenářova ctěná pozornost ochotna pojmout. Tím spíše, že někteří mají kromě jmen i přezdívky. Pakliže byste někdy potřebovali tahák, najdete seznam postav (jmenný rejstřík je totiž asi poněkud silné slovní spojení) včetně přezdívek a frakčního rozdělení na konci knihy.

Zároveň, prosím, počítejte s tím, že občas vám ke čtení doporučím nějakou hudbu. Takové doporučení činím prostřednictvím QR kódů. Modří čtenáři Luciférovky už vědí. Nejde o soundtrack v pravém slova smyslu (až na výjimky, he he, ale nebudu spoilerovat!), spíš doporučený podkres na základě toho, co u psaní poslouchal autor. Podobně jako u sexu prosím vězte, že pokud o to nemáte zájem, nikdo vám to nemůže nutit. Slušná nabídka je vítaná, avšak nechcete-li to v uchu, nevadí. Klidně si knihu užijte ve vší tichosti, jaké je člověk v moderním světě vůbec schopen – jak jen je libo.

A teď už se nenechte rušit a dle svých preferencí se vydejte na rekapitulaci či rovnou na první kapitolu. Ať se vám paleta jednotlivých chutí pěkně spojí na patře a děkuju vám, že čtete!

Petr Brožovský

Rekapitulace

Tanec papírových draků

Jakub Kolínský byl elitním vojákem sdružené česko-americké jednotky až do okamžiku, kdy jeho spolubojovníci překročili nepřekročitelnou čáru a v Afghánistánu znásilnili a zabili malé dítě. Tehdy se stal šestinásobným vrahem odsouzeným na doživotí. Jeho vyhlídky na život za mřížemi v patriotickém Texasu nebyly úplně růžové, ostatně tehdy dostal od krvelačných spoluvězňů přezdívku Mrtvola. Česká vláda s ním ale měla jiné plány, a tak se Mrtvola stal z vězně policistou v přísně utajované organizaci nazvané Policejní sledovací a zásahový útvar – PSZÚ.

Jako velitel plzeňské jednotky měl za úkol chytat zločince, na které byl zákon příliš krátký. Šlo o špinavou práci na pomezí tajných služeb a zásahovky, šmrncnutou o příležitostné mučení, honičky v autech a hodně střelného prachu. Obdobné jednotky byly i v Praze a v Brně a celé této pouťové atrakci šéfoval náměstek ministra vnitra zvaný Doktor.

Je pravda, že o nějaké ukázkové profesionalitě hodné tajných služeb si Plzeň mohla nechat zdát – mezi členy Mrtvolova týmu patřil například Sirka, chorobný pyroman, který se narodil s tíživou diagnózou zrzavých vlasů, nebo Pixel, obtloustlý ajťák se zálibou v umělé inteligenci, vindaloo a sexu v superhrdinských kostýmech. Mrtvolova přítelkyně Klára s přezdívkou Ráda, sadistická zrzka s prořízlou pusou, bohužel nepřežila jednu zpackanou misi namířenou proti vietnamskému drogovému kartelu. Naštěstí měl Mrtvola v jednotce stále Kristýnu, svou nejlepší kamarádku v podobě hádavé blonďaté specialistky na boj z blízka, která dřív sloužila u letectva a měla až neuvěřitelné vlohy řídit auto. Možná si říkáte (pokud jste pitomci), že ženská přece nemůže tak dobře řídit, a tady je na místě doplnit, že Týna se tak docela jako žena nenarodila, ač by jí to asi nikdo moc nevěřil.

Pokud by měl každý člověk být zhmotněním nějakého atributu, je třeba si přiznat, že Mrtvola by byl personifikovanou pomstou. Proto poté, co Ráda zemřela vinou drogového bosse Pham Vana, neváhal a navzdory rozkazu i dobrému úsudku se vloupal do zadržovací cely a omlátil hlavu vůdce kartelu o dlaždičky s takovou vervou, že pokud ho nezabil, určitě mu minimálně způsobil nějaké trvalé následky. To nevyhnutelně vedlo k Mrtvolově okamžitému postavení mimo službu.

A právě v té chvíli se někdo pokusil (a skoro úspěšně) celé PSZÚ vyhladit. Týna se někam ztratila, Sirka se téměř utopil a celý zbytek plzeňského týmu byl pobit rukama záhadné skupiny, která, jak se zdálo, oplývala zvláštními schopnostmi. Udělali však kardinální chybu – nezabili všechny. Mrtvola to přežil, a co víc, dost se nasral.

Poté, co se Sirka zotavil a Mrtvola vypátral sídlo téhle sekty, oba o silvestrovské noci poctili své nové známé neohlášenou návštěvou a vrátili jim eliminační snahy i s úroky, což je poetický způsob, jak říct, že ve dvou lidech vyzabíjeli celou skupinu prastarých entit v domově důchodců. Když ale Mrtvola popravil jejich vůdce Edena, stala se věc, se kterou nepočítal. Eden znovu obživl, zabil Sirku a potom se pokusil dorazit i Mrtvolu. Ten mu však oplatil stejnou mincí a oba dva umřeli ve stejnou chvíli.

Mrtvola prožil podivný mimotělní prožitek a s Edenem se oba pokusili zmocnit Mrtvolova těla, což se bohužel opět podařilo oběma v tom samém okamžiku. Když se Mrtvola probral, zjistil, že tělo obývá společně s Edenem, vůdcem sekty Probuzených, jak se jim říkalo.

Dozvěděl se, že Probuzení jsou převtělující se duše, které mají různé zvláštní schopnosti, ať už nadpřirozenou rychlost, ovládání telekineze či nepřirozeně rychlé léčení. Taky se ke své radosti dozvěděl, že Kristýna snahy o eliminaci PSZÚ přežila, společně se jim podařilo dohledat i pár přeživších členů pražské a brněnské jednotky a zlanařit mimo jiné Mrtvolova kamaráda z Afghánistánu Linxe.

Co ho naopak nepotěšilo, byl fakt, že Probuzení na PSZÚ zaútočili proto, že se v Plzeňské jednotce skrývala Probuzená známá jako Kaira, byť vystupovala pod přezdívkou Princezna. Ta patřila k frakci, která měla za to, že světu by bylo mnohem lépe, kdyby na něm bylo méně lidí. Na uskutečnění svého plánu (tedy drobné globální genocidy) měla v tu chvíli prostředky i know-how, protože jí její bývalý spojenec, Probuzený jménem Ainu, poradil, jak přetížit jakousi energetickou síť prostupující planetu. Za normálních okolností by si s ní asi poradili ti umírnění Probuzení pod vedením Edena. Ti byli ovšem v daném okamžiku v důsledku Mrtvolova a Sirkova řádění tak nějak reinkarnovaní v kojencích, takže se nemohli do operace na záchranu světa zapojit nad rámec hrdinského cumlání dudlíku.

Proto se úkolu zhostil Mrtvola, který díky Edenově duši mohl do určité míry používat zvláštní schopnosti Probuzených. Záchranný tým se pustil do závěrečné bitvy v Jizerských horách a podařilo se jim Princeznin plán zhatit, byť to Týnu i Mrtvolu stálo život. Kristýna se však stala Probuzenou a Mrtvola byl Edenem, který následně ascendoval na nebesa, vybaven kouskem Princezniny duše a nacpán zpět do svého mrtvého těla. Díky Princezninu duševnímu srdci získal Mrtvola schopnost nadlidské regenerace, a tak se mu podařilo rozchodit smrt, jako by to byla jen trochu hnusnější chřipka.

Po svém zmrtvýchvstání (už asi čtvrtém) Mrtvola vypátral reinkarnovanou Kristýnu, což je opět jen poetický způsob, jak říct, že ji ukradl z porodnice, a obnovil PSZÚ, které nově mělo za úkol rovněž vypořádat se s existencí nadpřirozena a dopadnout Ainua, který v celém tom zmatku uprchl.

Tanec papírových draků 2: Hon

Obnovit PSZÚ se ale snadněji řekne, než udělá. Mrtvola nebyl od přírody člověk, který by byl zvyklý řešit excelové tabulky a audity z ministerstva. Spíš se hodil na střílení lidí. Přesto se pět let usilovně pokoušel pokračovat v Doktorově činnosti. Kromě Linxe a Kristýny, která jako Probuzená získala schopnost dočasně měnit svoji podobu, jim společnost dělalo pár dalších přeživších ze starého PSZÚ i několik nových členů, například mladičký a naprosto a totálně bílý hiphoperský řidič s přezdívkou Černej nebo zbraňový expert s přiléhavou přezdívkou Posera. Stálým členem týmu se stal i agent Reischl zvaný Rasty, bývalý operativec z Úřadu pro zahraniční styky a informace, což jsou borci, kteří na rozdíl od BIS nedělají výzvědnou činnost doma, ale v zahraničí.

Tým musel odcestovat na Slovensko, kde se Mrtvola naučil nejen to, že pokoušet se při chlastání držet tempo se Slováky je sebevražda, ale i to, že co se týče Probuzených, není nikdo nikdy v bezpečí. Černej a několik dalších členů týmu bylo při zátahu na Probuzeného známého jako Abigeus, který dokázal ovládat myšlenky ostatních, zabito nebo zmrzačeno a celá akce skončila naprostým fiaskem.

Mrtvola se poté, co v záchvatu vzteku vyvraždil celé horské kongresové centrum plné sektářů, jako spráskaný pes vrátil do Plzně, kde se z nějakého zdánlivě neznámého důvodu vychrápal s Kristýnou (v její dospělé podobě, pokud se to bere jako polehčující okolnost) přímo před základnou PSZÚ v autě. Základna byla následně obsazena zásahovou jednotkou, což jen dokazuje, že Mrtvolův sexuální život byl vždy vpravdě dramatický. Policii poslal na PSZÚ ministr vnitra osobně, protože mu existence jednotky, která loví údajné nadpřirozené bytosti, přišla jako něco, co se bude voličům jen těžko vysvětlovat, až to praskne. Celému týmu se naštěstí podařilo utéct, avšak Mrtvola, který se zdržel likvidováním důkazů, byl zajat. Díkybohu není plné auto kluků ze zásahové jednotky něčím, co by Mrtvolu mohlo zastavit.

Poté, co se osvobodil a ukradl policejní vůz, se Mrtvola sešel s celým týmem v tajném domě na Borech, kde značná část jednotky oznámila, že PSZÚ opouští. Zbylí členové vyřešili smutné novinky po Plzeňsku – pivem a grilovačkou. A právě tehdy byli přepadeni Abigeovými muži, o kterých v tu chvíli už tušili, že vlastně pracují pro Ainua. Za cenu velkých ztrát se jim podařilo útok odrazit a Mrtvola s Týnou se dali do pronásledování Probuzených.

Podařilo se jim zabít (respektive mentálně umučit) Abigea a Mrtvola ke svému překvapení zjistil, že o Kristýně začíná mluvit jako o své přítelkyni. Jeho nový vztah ale trval jen asi dvě minuty, než oba s Kristýnou zemřeli, aniž by se jim podařilo Ainua zastavit.

Objevivší se Eden, který z týmu Probuzených přestoupil ke konkurenci a kopal teď za FC Nebe, Mrtvolově duši vysvětlil, že Ainu se pomocí energetické sítě (té samé, kterou chtěla vyhodit do vzduchu Princezna) snaží odcestovat v čase do minulosti, kde by měl k dispozici stoupence, Princeznu a nabitou energetickou síť připravenou ke zmíněné globální genocidě (která v této době nebyla z provozních důvodů možná). Eden Mrtvolu vybavil jakousi do duše implantovanou holistickou navigací, díky níž může Mrtvola vyhledat cestu k tomu, co zrovna potřebuje, a vhodil ho do bludiště dějin.

Mrtvola byl nucen v divoké honičce za Ainuem procestovat Anglií v době morové epidemie v těle mladého budižkničemu, Napoleonskou Francií v těle vyžilé šlapky a dobývaným Berlínem v těle starého esesáka. Nakonec však změnil plán a prostorem a časem doputoval do svého vlastního těla v době předtím, než mezi PSZÚ a Edenovými Probuzenými omylem došlo ke vzájemnému vyvraždění. Podařilo se mu s Edenovou pomocí sejmout Princeznu ještě předtím, než se stihla odkopat jako nadpřirozená teroristka, a zastavit Ainua dřív, než si bude s energetickými krystaly hrát na „Jak dělá atomovka“. A tentokrát u toho dokonce ani neumřel nikdo z Mrtvolových přátel.

Následně Mrtvola opustil PSZÚ a spolu s Kristýnou, Sirkou, Linxem a Rastym si založili společnost Anomal Solutions, s. r. o., specializovanou na boj s nadpřirozenem, zejména s tím, jež může nějak ohrožovat lidský druh, konkrétněji lidi, které má Mrtvola rád. Mrtvolova firma přitom dál udržovala trvalou spolupráci s PSZÚ i s Probuzenými, kteří provoz firmy po Mrtvolově výmluvné argumentaci dokonce zacálovali, protože s nadpřirozenými bytostmi se bojuje o moc lépe, když vám za to chodí výplata.

Jediné, co Mrtvolovi přišlo trochu pitomé, je fakt, že kvůli cestování v čase byl jediný, kdo si všechny ty cool věci, které se mu povedly, pamatoval, a navíc se jeho slibně se vyvíjející vztah s Kristýnou vrátil o pět let zpátky do bodu, kdy mezi nimi nebyla ani jiskřička. Ale co. Sbalil ji jednou, sbalí ji znovu.

Kniha Život není Lucifér se odehrává zhruba sedm let po konci knihy Tanec papírových draků 2: Hon.

Luciférovka

Martin Rieger byl tím typem advokáta, kterého si najmou jiní advokáti, když nevědí, kudy kam. Říct, že byl dobrý, zdaleka nevystihovalo způsob, jakým pracoval. Byl totiž primárně morálně flexibilní do takové míry, že by se to dalo nazvat etickým cynismem, a vyčůranější než mraky. V klidu si lebedil ve své plzeňské kanceláři se svým koncipientem Tomášem a sekretářkou Romanou, kul pikle se svým soukromým očkem Karlosem a relaxoval doma s kocourem Tygrem.

Ale jak už to tak bývá, když se někomu až moc dobře daří, všechno se to pokazilo ve chvíli, kdy nasral soudce do takové míry, že od něj dostal pěstí a při následné rutinní kontrole otřesu mozku Martinovi diagnostikovali neoperovatelný multiformní glioblastom – hnusný nádor mozku, který ho předurčoval k velice krátkému životu v rozsahu maximálně jednotek měsíců.

Když se Martin dozvěděl, že západní medicína mu neumí pomoci, vydal se do amazonského pralesa léčit se šamanskými rituály, ze kterých se však vyklubaly spíš drogové seance pod širým nebem. V průběhu rituálu byl ale Martin konfrontován se svými údajnými dřívějšími životy a jeho duše nějak splynula s duší kočky.

Po návratu do Plzně Martin zjistil, že díky kočičí duši získal schopnost vidět pekelné démony (a taky devět kočičích životů, jakési drobné výhody pro případ, že by jeho život visel na vlásku), přičemž jeden z těchto démonů, mrtvý pekelný právník jménem Kamil, mu pravidelně lezl domů, aby tam mohl čumět na fotbal. Duše, které se životem „znečistily“, totiž k Martinovu překvapení po smrti odcházejí do pekla, složité dimenze s pravidly a vlastní démonicko-sociální hierarchií, aby se očistily, než se mohou vrátit do proudu vesmírné energie. Ačkoliv nebe existuje také, zdálo se, že tam naopak „čisté duše“ nechodí a jde spíš o vyšší management správy duší než o nebe v biblickém pojetí.

Martin s peklem uzavřel smlouvu, že chytí a doručí zpět do pekla čtyři démonické politické uprchlíky a výměnou za to mu peklo vyléčí rakovinu. A tak se dal Martin s pomocí (byť zpočátku nevědomou a rozhodně nedobrovolnou) svého bratra Matěje, povoláním katolického kněze, do lovu pekelných zběhů.

Martin se naučil, že rozjezdit vlkodlaky autem je náročné, když vám bezpečnostní systémy vozidla brání bourat, a že nejsviňáčtější upíři sídlí na Sokolovsku. Zejména se ale naučil, že hříchy minulosti vás vždycky doběhnou, ať už jde o fotky vašeho bimbase, které někdo dá na internet, nebo, jako v Martinově případě, o východní mafii, které se nelíbí, že už pro ni nechcete právničit.

Než se Martin nadál, byl nucen zakopávat v Brdech dvě mrtvoly, jež z mafiánů v sebeobraně vyrobil, a pokračovat v divokém závodě s nemocí, protože čas se tenčil. Oproti původním prognózám se totiž zdálo, že Martinovi zbývá mnohem méně času, a jen pomalu mizející kočičí životy ho stále držely mezi živými.

I třetího uprchlíka, čarodějnici, která na nebohého advokáta poštvala na hřbitově armádu mrtvol, se Martinovi podařilo vrátit do pekla, ale čtvrtý zběh v těle mafiána dokázal uniknout.

A tak Martinovi ve snaze zachránit si život nezbylo, než pustit se do soudního sporu s peklem. Ve vyhroceném řízení vedeném překvapivě před Okresním soudem Plzeň-město soudcem Číhajským se Martinovi nakonec podařilo porazit pekelného advokáta doktora Jakuba Strausse a získat infernální léčbu, kterou potřeboval.

Následně byl Martin kontaktován Jakubem Kolínským zvaným Mrtvola ze společnosti Anomal Solutions, s. r. o., který ho lanařil, aby se stal členem jeho týmu. Martin se po určitém váhání uvolil stát se jejich advokátem se zaměřením na nadpřirozeno a okultní vědy a navázal s Mrtvolou spolupráci.

Kniha Život není Lucifér se odehrává zhruba jeden rok po konci knihy Luciférovka.

I.

Martin Rieger

„Hele? Chtěl bys mít radši péro místo nosu, nebo ho vůbec nemít?“ Otázka byla pronesena šeptem, přesto pevným hlasem člověka, který se na takové věci ptá často.

„Jakože…,“ zaváhal druhý muž, jehož čelo se svraštilo soustředěním, „moment… Co bych měl mezi nohama, kdybych si vybral možnost bé?“

„Nic. Jako Ken od Barbie. Žádná erekce, žádnej sex, jen nekončící agonie zneschopnosti prožít vyvrcholení,“ doplňoval zrzek amhouřil oči do dalekohledu.

„No, tak to bych si asi vybral áčko…,“ pronesl trochu zaraženě ten tmavovlasý anaklonil se přes okraj střechy garáže, aby zkontroloval prostor přímo pod nimi.

„Ale to bys zas měl šulína na ksichtě,“ namítl zrzek, odklonil dalekohled aupřeně se na svého kamaráda zadíval. „Rozumíš, co to všechno znamená, že jo? Nemoh bys jít na rande, páč bys měl utahováka tam, co normální lidi frňák. Akdyž už, musel bys mít roušku atvrdit, že máš nějakou nakažlivou nemoc. Akdyby se ti to rande přece jen líbilo, věř mi, že by to ta holka okamžitě poznala!“ anaznačil rukou zdvihající se roušku.

„Tak moment…,“ zaváhal ten druhý. „Co čich? Čím bych čuchal?“

„Asi ničím,“ pokrčil rameny ten první. „Ale když se ti na ksichtě bimbaj koule, je možná lepší čich vůbec nemít.“

„Takže bych měl na obličeji ikoule? Otěch jsi vůbec nemluvil,“ poukázal tmavovlasý muž apoposedl si.

„Protože mě to napadlo až teď. Ale stěma by se vždycky dalo něco udělat. Třeba je napajcovat řasenkou apředstírat, že je to majestátní knír. Hele, moc to promejšlíš. Nesnaž se na to jít logicky, tyhle otázky se musí řešit citem. Soustřeď se na esenci. Zeptám se jinak. Už bys radši nikdy neměl sex, nebo se smířil spřezdívkou Péronos afaktem, že vkaždý tvojí budoucí, byť nepravděpodobný, roštovačce ti někdo bude sedět na obličeji?“

„Já…,“ zaváhal muž, ale pak ukázal rukou do ulice pod sebe. „Už jde!“

Phantom Power: Overpowered

Zrzek zkontroloval situaci dalekohledem. Zbaru vyšla blonďatá žena, rozloučila se sbrunetkou, která ji doprovázela, políbily se na tvář apak se každá vydala jiným směrem. Blondýna pokračovala ulicí kjejich úkrytu, zatímco něco psala na telefonu.

„Fakt si myslíš, že to dokážeš?“ ujišťoval se tmavovlasý, popotáhl si kapuci víc do čela apřevzal od zrzka dalekohled.

Zrzoun si přesedl na okraj střechy ausmál se. „Kámo, trénoval jsem to podle videí na YouTube několik hodin. Ani si toho nevšimne. Sleduj auč se!“ aseskočil zgaráže dolů. Tam si také nasadil kapuci mikiny aledabylým krokem se vydal proti blondýnce, která mezitím došla téměř knim.

Blondýna zrovna uklízela mobil do kabelky, když do ní zrzek narazil achytil ji za ruku. Oproti všemu očekávání, nabytému zvideí, však nezamumlal pardon anepokračoval rychlým krokem dál, nýbrž ucítil stisk kolem předloktí, opsal kolem ženy oblouk, proletěl vzduchem anaboural do stěny domu. Blondýna rychlým naučeným pohybem skopla znohou střevíčky na podpatku apostavila se do bojové pozice.

„Do hajzlu!“ zaklel ten druhý aokamžitě seskočil ze stříšky. Nesměli se prozradit. Bude proto nejlepší, když odvede pozornost fingovaným útokem, aby dal kamarádovi prostor utéct.

Přiskočil kženě, naznačil výpad achtěl ruku obratem stáhnout zpět. Blondýna však byla rychlejší než blesk, pevně ho uchopila za zápěstí, trhla sním, až mu vněm podezřele křuplo, avysokým kopem mu div nezlomila stehenní kost. Muž zaskučel azřítil se na chodník.

Žena vytáhla zkabelky zbraň anamířila ji na oba naříkající muže, válející se na chladnoucím asfaltu.

Aprávě ten okamžik si místní hlídka policie vybrala ktomu, aby náhodou projížděla kolem. Že si situace policisté všimli, bylo patrné ztoho, že auto okamžitě zastavilo apříslušníci vyskákali zvozu jako košík uniformovaných hopíků.

„Policie, zahoď to, zahoď to!“ řval jeden znich preventivně atak nějak všeobecně kcelé skupině, protože mu nebylo jasné, kdo zúčastníků incidentu je oběť akdo pachatel, či zda nejsou pachatelé všichni, což byla varianta, která byla vPlzni častější, než by se na první dobrou mohlo zdát.

„Ukaž ruce!“ řvala policistka, zatímco přistupovala se svým kolegou koběma mužům, které nejdříve zběžně zajistila aprohledala, než jim sňala kapuce.

„Sirko? Linxi?“ vykulila oči blondýna, když oba loupežníky poznala.

„Čau, Týno,“ ucedil Sirka.

„Vy se znáte?“ zamračila se policistka.

„Evidentně ne tak dobře,“ zamračila se Kristýna. „Do dneška jsem totiž netušila, že jsou to vypatlaný idioti! Co to jako mělo bejt?“

„To je tajný…,“ špitl Linx aposunul si brýle blíž kočím.

„Co se to tu, sakra, děje?“ začínala jednomu zpolicistů docházet trpělivost, zatímco jeho kolega si od všech účastníků vyžádal doklady.

„My chtěli jenom překvapit kámošku,“ zkusil to Sirka zahrát do outu, aniž by specifikoval, včem mělo to překvapení spočívat. „Byl to jen fór.“

„Tak fór? Tohle si tak strašně odskáčeš, ty zrzavej zmetku,“ zasyčela Kristýna. „Ale je pravda, že je oba znám,“ pronesla stále našňupnutě směrem kpolicistovi.

„Anic se vám nestalo, madam? Nepotřebujete zavolat záchranku?“

„Jestli se něco nestalo jí? Aco my?“ zakňučel Sirka.

„Drž hubu, ty vole,“ syknul Linx. „Ještě jsme ztoho vyvázli lacino.“

„Tak pokud se nikomu nic nestalo,“ uzavíral policista situaci, „asi bychom to tady mohli rozpustit ana celou situaci zapomenout. Abýt vámi, pánové, napříště už bych si takhle debilní srandy odpustil, jasný?“

„Spolehněte se,“ vyhrkl Linx, protože viděl, že se Sirka nadechuje kodpovědi, anehodlal riskovat, že by zrzek mluvil za celou skupinu.

„Máro?“ ozval se jeden zpolicistů od vozu. „Ta zbraň není registrovaná.“

Týna si frustrovaně sevřela kořen nosu.

„Tak to vypadá, že se nakonec přece jen projedeme knám na stanici avyřešíme to tam, ne?“ zašklebil se policista.

***

Bylo už chvíli po půlnoci, když telefon zazvonil, ale to vadvokátní praxi bohužel nebylo nic neobvyklého.

Úkosem jsem se podíval na jméno volajícího. Skryté číslo, takže na devadesát devět procent policie. Kterého zmých klientů takhle při středě asi čapli ožralého rvát se spartou Němců před Jednadvacítkou? Vyplivnul jsem zubní pastu apřijal hovor. „Rieger, prosím?“

„Podpraporčík Čáslava, obvodní oddělení Slovany, nebudím vás, pane magistře?“ ozval se ztelefonu unavený hlas.

„Ne, ale popravdě jsem se zrovna chystal do postele,“ přiznal jsem apropláchl kartáček pod tekoucí vodou, než jsem ho odložil zpět do kelímku na umyvadle. „Tak koho jste mi sebrali?“ zahlaholil jsem bodře, abych mu trochu zpříjemnil službu. Policisté měli tendence být onočních službách ve středu aovíkendu trochu přetížení, což také znamenalo podstatně méně trpěliví. Určitě neškodilo mluvit snimi příjemně ajako člověk, pokud jsem tedy nechtěl klientovu večeři na CéPéZetce degradovat zrohlíku se salámem na okoralý chleba sprošlou meruňkovou marmeládou.

„Máme tu Kristýnu Markovou. Vyžádala si vás.“

„Markovou? Co vyvedla?“ zajímal jsem se hraným rádoby lhostejným hlasem, zatímco jsem ze sebe rval tričko na spaní ahledal ve skříni košili. Tygr sedící na posteli se na mě zamračil. Podle mého dosavadního chování usuzoval, že už půjdu spát, což je všeobecně uznávaný signál každé uvědomělé kočce, že je třeba začít šoupat věcmi na kuchyňské lince aběhat sem atam po bytě. Anajednou jsem mu měnil pečlivě připravený plán.

„Asi si to řekneme až tady, ono je to totiž trochu složitější,“ zabručel policista. Asakra. Snad Týna někoho neoddělala.

„Složitější?“ usmál jsem se falešně do telefonu, zatímco jsem Mrtvolovi psal esemeskou SOS.

„No, ti dva, co ji přepadli, vás totiž jako advokáta chtějí taky.“

***

„Čáslava,“ napřáhl se ke mně.

„Rieger,“ potřásl jsem mu rukou anechal se uvést do kanceláře. Rychlým pohledem jsem celý prostor přelétl. Čáslava měl dvě děti, směrem kjeho místu byla natočená ifotografie zrodinné dovolené tak, aby na ni případní vyslýchaní neviděli. Manželka na ní chyběla, ale fotografie se zdála přeložená. Možná rozvod. Kdyby byl vdovec, nebude manželku překládat. Manželky překládali jen rozvedení alingvisté.

Fandil Indiánům. Modro-bílá šála byla ale zaprášená, až běda, takže skalní fanoušek asi nebyl. Na stole stál hrnek skávou. Rozpustná, granulovaná. Nedojedená bageta na okně, nejspíš zbenzínky.

Otočil jsem oči kněmu. Špatně oholený. Rezignovaný výraz, ale kvůli mně se snažil. Trochu zformy. Zbraň měl na opasku ane ve skříni, takže ještě nebyl úplná kancelářská krysa.

Poskládal jsem si vhlavě všechny informace adal se do toho. „Pane nadpraporčíku,“ nadsadil jsem schválně jeho hodnost ausmál se koutkem úst, když mě dle očekávání neopravil, „nebojte, nebudu vás dlouho zdržovat, chápu, že ve středu tu musíte mít frmol.“

„No, on už je vlastně čtvrtek,“ ukázal se šibalským výrazem na hodiny na stěně, ale bylo vidět, že jsem začal dobře. „Dáte si kafe?“

„Moc rád!“ souhlasil jsem zdánlivě nadšeně, místo abych mu popravdě řekl, že granule patří do psí misky, ne do hrnku. „Amyslíte, že bych si zatím mohl promluvit sklientkou osamotě?“

***

„No zaplať pánbůh,“ ulevil si Linx, když jsem vešel do místnosti aČáslava za mnou zavřel dveře.

„Nejde to, Martine.“

***

***

Table of Contents

Jak číst tuto knihu?

Rekapitulace

I. Martin Rieger