Stanislav Češka 

Nedokonaná vražda 

Brněnská mordparta vyšetřuje 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2026 

www.mobaknihy.cz 

moba@mobaknihy.cz 

© Stanislav Češka, 2026 

Obálka © Ivana Vaszily, 2026 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2026 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2812-5 (epub) 

ISBN 978-80-279-2813-2 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Věnováno manželce Hance, prvnímu přísnému i laskavému kritikovi této knihy.

Knihu také s úctou věnuji pracovníkům brněnské „mordparty“, tedy správněji řečeno policistkám a policistům z 1. oddělení odboru obecné kriminality Služby kriminální policie a vyšetřování při Krajském ředitelství policie Jihomoravského kraje. Řeší s vysokou profesionalitou ty nejzávažnější násilné trestné činy. Díky jejich nelehké práci je v našem kraji podstatně bezpečněji a my bychom jim za to měli být vděční. 

Rád bych také poděkoval panu plukovníkovi Luďku Blahákovi z SKPV Brno za cenné informace o případu, který mě inspiroval k napsání této knihy, a o postupu vyšetřování tohoto případu.

A rád bych také vzpomněl na vynikajícího brněnského kriminalistu Vladimíra Matouška, který už bohužel není mezi námi. Měl jsem tu čest si s Laďou tykat a opět po čase v tomto románu trochu čerpám z historek, které jsem od něj vyslechl.

Výslovně bych si však dovolil zdůraznit, že jakékoliv případné nepřesnosti v zobrazení práce kriminalistů jdou výlučně na můj vrub a jsou daní za literární ztvárnění daného tématu.

Příběh vyprávěný v této knize je inspirován skutečným případem řešeným policisty 1. oddělení odboru obecné kriminality brněnské krajské SKPV za pomoci kriminalistů z Územního odboru Brnovenkov Policie ČR a policistů z Oddělení hlídkové služby Městského ředitelství Brno Policie ČR.

V zájmu ochrany těch, jimž popisovaná smutná událost tragicky zasáhla do jejich životů, jsou však změněny: 

– některá místa a čas děje, 

- jména, případně také některá povolání osob, kterých se příběh týká.

Také byly některé části tohoto příběhu změněny, případně domyšleny v zájmu literárního zpracování tohoto tématu. Stejně tak i kriminalisté brněnského krajského 1. oddělení i ostatní policisté v románu jsou mnou vytvořené fiktivní literární postavy, byť jsem si občas dovolil malou inspiraci skutečným životem skutečných (nejen brněnských) policistů.

V každém případě si však dovoluji navíc zdůraznit, že i když je tento příběh založený na skutečných událostech, určité postavy, charakterizace, události, dialogy a místa byly více či méně zbeletrizovány, případně vymyšleny pro účely literárního příběhu.

S ohledem k takové beletrizaci nebo literární fikci je jakákoliv podobnost se jménem, skutečným charakterem nebo historií jakékoliv osoby, živé či mrtvé, jakéhokoliv produktu či výrobku, jakéhokoliv tvora, věci či objektu, případně skutečné události dána pouze literárním zpracováním a nemá v žádném případě popisovat, případně odrážet jakoukoliv skutečnou postavu, charakter, historii, výrobek, věc nebo objekt.

1 

Říjnové odpoledne bylo sice trochu chladné, ale vítr téměř nefoukal, slunce svítilo, a tak bylo docela příjemně. Prostě ideální počasí na procházku.

Dva mladí lidé byli do sebe pevně zaklesnutí jako kostky lega. Po cestě vedoucí ke srázu blízkého lomu na brněnských Hádech šli co noha nohu mine. Ostatně, pokud by ty dva někdo pozoroval, bylo by mu jasné, že cílem té mladé dvojice rozhodně není sto podzimních kilometrů. Co chvíli se zastavili, mladík k sobě přitáhl dívku, ta zase pevně objala mladíka a dlouze se líbali.

Při líbání mladíkovy ruce zvědavě rejdily po dívčině těle, a když jí dokonce jednu chvíli zajel do kalhotek, uchichtla se, svojí levicí uchopila něžně chlapcovu dotěrnou pravici, vytáhla ji zpoza svých kalhot a rádoby stydlivě pověděla:

„Hele, Mates, ne že by se mi to nelíbilo, ale někdo nás může pozorovat. Tak mi tu ruku dej zase tam, kde byla původně. Na to ostatní bude čas, až zase budeme mít soukromí.“

Mates, tedy Matyáš Hovězák, obrátil oči k nebesům.

„No jo, máš pravdu,“ odvětil nepříliš nadšeně. „Kdo ale má, Soni, čekat, až zase budeme mít volný byt u někoho známého? K tobě na koleje nemůžeme a moje bytná je věčně doma…“ A položil poslušně svoji pravici na Sonin oblý a pevný zadeček.

Soňa Konečná, jak se dívka jmenovala, se znovu ušklíbla a poněkud mentorsky, to se projevilo její studium na pedagogické fakultě, pronesla: „My dva na to musíme počkat, můj milovaný Matýsku. My dva. Netvrdím, že mi ta tvoje ruka v mých kalhotkách není příjemná. Ale líbí se mi to někde, kde máme soukromí. A ne tady, kde nás někdo může zpoza keře očumovat.“

„To nás ale někdo může očumovat i při tom líbání. A taky když osahávám tvoje pozadí,“ pokusil se Matyáš zaprotestovat.

„To jistě ano,“ uznala dívka, „jenže to vypadáme aspoň jakžtakž důstojně.“

Matyáš se s mírnou výčitkou zadíval na svoji milou Soničku a zvedl dlaň z jejího zadečku.

Ta se zatvářila přísně. „Nechej tu ruku tam, kam jsem ti ji poručila položit,“ pronesla rázně.

„Nebo…?“ s úsměškem se zadíval Matyáš do modrých očí své Soničky.

„Nebo ti nedovolím ani ten svůj zadek,“ rázně odvětila budoucí učitelka.

„No jo, když jinak nedáš,“ pronesl s mírným zklamáním, znovu něžně poplácal dívčino pozadí a nakonec na něm nechal obě svoje dlaně…

Soňa se zadívala zkoumavě do mladíkova obličeje.

„Chceš snad říct, že se ti to nelíbí?“ zeptala se.

„No, nelíbí… Líbí,“ uznal Matyáš. „Jenže předtím to bylo lepší.“

Vtom dívka zpozorněla, zvážněla a pozorně se zadívala za Matyášova záda.

Mladík pochopil, že jeho Soňa zpozorovala něco neobvyklého, povolil své objetí dívčina těla a ohlédl se za sebe směrem, kterým se dívala.

2 

„Na co se díváš?“ zeptal se chlapec dívky.

Soňa se opatrně vymanila z chlapcova objetí. „Neslyšel jsi ten sesuv půdy, nebo co to bylo?“ zeptala se ho.

„No jo, ale to se tady může stát,“ namítl rozpačitě mladík.

„To ano,“ uznala dívka a kývla směrem k okraji lomu před nimi. „Podívej se na druhý konec toho oblouku. Na ty dva maníky tam. Ten jeden snad visí na tom srázu a ten druhý se ho pokouší shodit dolů.“

Matyáš konečně odtrhl oči od své milované Soničky a místo o její tělo se začal také zajímat o okolí.

Soňa jej zatáhla za keř, u kterého stáli a který je napolo zakrýval. „Jen se podívej pořádně. Tam na ty dva,“ řekl.

„Myslíš ty dva tak sto metrů od nás?“ díval se Matyáš směrem, kterým ukazovala jeho milá.

„No jo, koho jiného?“ přisvědčila Soňa. „Ten jeden se tak metr nebo metr a půl, možná víc, pod tím srázem za cosi drží a ten druhý se jej snad pokouší skopnout dolů.“

„Počkej, nepomáhá mu ten druhý spíš nahoru?“ zkoumavě se zadíval Matyáš na vzdálenou dvojici.

„Ne, ten dole tam cosi volá,“ nejistě pověděla dívka. Oba ztichli a pozorně se zaposlouchali.

„Nevolá ten dole o pomoc?“ zeptal se nejistě Matyáš.

„Volá,“ přisvědčila dívka. „A ten nad ním jako by to opakoval.“

„Ale tak nějak výsměšně,“ rozpačitě řekl Matyáš. „Připadá mi, že se tomu dole snad vysmívá. Nebo se mi to zdá?“

„Ba ne, Matýsku, nezdá se ti to. Ten nahoře se tomu dole opravdu vysmívá,“ polekaně pronesla dívka. „Mám strach.“

„Neboj, co by se nám mohlo stát?“ snažil se přítelkyni uklidnit Matyáš, ale moc se mu to nedařilo, protože na něj také začala doléhat tíseň okamžiku.

Soňa se znovu na dvojici na srázu pozorně zadívala a už rezolutně prohlásila: „Kdepak, určitě nejde o nějaký hloupý žert. Ten nahoře se toho dole snaží shodit.“

„Asi máš pravdu,“ váhavě přisvědčil Matyáš.

3 

„Neměli bychom jít tomu, kdo tam visí, pomoct?“ navrhl po malé chvíli mladík a už už chtěl vylézt zpoza keře.

Soňa jej rázně chytila za rukáv. „Neblbni, nevíš, co to je za pošuka,“ pověděla polekaně. „A taky kdybychom se k těm dvěma rozběhli, co víš, co by ten nahoře udělal. Taky by tam mohl vzít třeba nějaký šutr a toho dole hned srazit. Teď se třeba snaží, aby to vypadalo jako sebevražda, a ten dole tak má pořád šanci se zachránit.“

„Ale přece se na to nebudeme jenom dívat,“ namítl Matyáš a k tomu dodal s mírným obdivem, „ty bys mohla psát detektivky.“

„To určitě ne,“ ušklíbla se dívka. „Jen mě to tak napadlo.“

„Tak dobrá, ať je po tvém. Co tedy uděláme? Jenom tak to nechat nemůžeme.“

„To taky neříkám,“ pověděla dívka. „Ty to pozoruj dál a já zavolám policajty. Kolik mají? 158?“

„Jo, 158,“ přitakal Matyáš.

„Operační středisko policie, tísňová linka. Jak vám můžeme pomoci?“ ozvalo se po chvíli z dívčina mobilu.

„Dobrý večer. Mé jméno je Soňa Konečná a jsem tady s přítelem Matyášem Hovězákem.“

„No dobrá. A jaký máte problém?“

„Jsme v lomu na Hádech. Jak se to tady jmenuje… Růženin lom, jak jsou tam ta jezírka.“

„Vy jste u těch jezírek?“

„Ne, na vrcholu srázu nad nimi a kus od nás jsou tady dva maníci a jeden se asi snaží druhého skopnout dolů.“

„Oni se nějak hádají? Nebo perou?“

„No jo, jak říkám. Jeden visí asi metr, možná víc na čemsi pod vrcholem srázu a ten druhý se jej, aspoň to tak vypadá, snaží skopnout dolů.“

„Jak to k nim máte daleko? A jak dobře je vidíte?“

„Jsme asi tak sto metrů od nich.“

„Takže vidíte, že se perou a že se jeden druhého snaží skopnout dolů?“

„No, perou. Ten jeden visí pod okrajem srázu a druhý se ho snaží kopnout.“

„Dobrá, pošleme tam hlídku, ale musíte nám říct přesněji, jak se tam může dostat. Co je tam nejblíž? Jaká ulice, číslo popisné a tak podobně.“

„Nedaleko odsud je hotel… Jak se jmenuje, teď si nemůžu vzpomenout. Jo, už vím. Velká Klajdovka. Kousek od toho hotelu směrem od Brna je tam parkoviště, nechali jsme tam taky naše auto. A od toho parkoviště vede cesta sem. Je tam zákaz vjezdu, ale vy můžete jet určitě až k bráně, která uzavírá vjezd do lomu. Ta brána je zamčená, dál už se musí pěšky.“

„Dobrá, zůstaňte prosím u telefonu a budete mi popisovat dál, co vidíte. Já mezitím pošlu na místo hlídku.“

„Teď se tam objevili nějací dva další borci,“ pověděla Soňa vzrušeně po chvíli hovoru.

„A co dělají?“

„Vypadá to, že se snaží pomoci tomu chlapíkovi, co tam visí.“

„Opravdu se mu snaží pomoct?“

„No, jak visí pod tím okrajem srázu, tak mu moc pomoct nemůžou. Ale aspoň to vypadá, že zahnali toho, co se snažil skopnout toho muže dolů.“

Během necelé čtvrthodinky, zatímco operátor udržoval hovor se Soňou, se na místo činu dostaly dvě policejní hlídky. Jedna byla z Oddělení hlídkové služby Brno a druhá z Obvodního oddělení policie ve Šlapanicích, která shodou okolností projížděla brněnskou čtvrtí Líšeň. Prostor Hád je totiž dílem na území Brna a dílem na území bývalého okresu Brnovenkov, tedy v „rajonu“ šlapanických policistů.

4 

Obě policejní hlídky dorazily téměř současně k bráně uzavírající vjezd do areálu lomu.

Strážmistr Marek Obdržal, který s kolegou strážmistrem Janem Hůlou tvořili posádku vozidla Oddělení hlídkové služby, vzal ze zavazadlového prostoru jejich auta lano, které s sebou vozili právě pro podobné potřeby a oba policisté také měli základní lezecký výcvik.

Spolu s kolegy ze šlapanického obvodního oddělení praporčíky Lubošem Novotným a Filipem Hromkem se rozeběhli co nejrychleji k místu činu. Bylo to asi čtvrt kilometru a operátor operačního střediska je podle pokynů Soni Konečné naváděl, aby nemuseli místo hledat.

Po doběhnutí na místo spatřili nešťastníka visícího na srázu a volajícího o pomoc a dvojici mladých mužů nad ním. Jeden držel staršího muže visícího na srázu za rukáv jeho bundy a sám se přidržoval krátkého lana, které přidržoval jeho kamarád. Oba byli rádi, když uviděli čtyři policisty.

Mladík přidržující poškozeného na srázu si při pohledu na policisty ulehčeně povzdychl: „Kurva, pánové, ani nevíte, jak jsem rád, že vás vidím. Von vás někdo zavolal? Kamoš volal taky, ale to bylo před chvilkou.“

Strážmistr Hůla se podíval kolem. „Volali k nám na operační středisko,“ řekl. „Někde tu musí být. No, to je jedno…“

Hůla se obrátil ke kolegovi s lanem. „Dej mi, Honzo, to lano,“ řekl. „Uvážu si ho kolem těla. Ty si ho potom omotej kolem pasu a budeš mě jistit.“ Potom se obrátil ke šlapanickým kolegům: „Jeden budete jistit Honzu a tím i mě a druhý přidržujte tady pána, který drží zase kolegu. Já se spustím dolů. Jak budu u něj, uchopím ho oběma rukama a vy nás budete tahat nahoru. Já přitom budu přidržovat pána a pomáhat mu ve výstupu.“

Jak strážmistr Hůla přikázal, tak udělali a za chvíli byl poškozený¹ nahoře v bezpečí. To už byla na místě i posádka zdravotnické záchranné služby, která převzala poškozeného do své péče.

V tom okamžiku už také pomalu operátor končil hovor se Soňou Konečnou. Než se tak však stalo, zapsal si jména a kontakty Soni i jejího přítele a požádal je, aby ještě byli k dispozici policii pro případné podání vysvětlení.

1 Poškozený – policejní terminus technicus pro oběť trestného činu

5 

„Ale já ani můj přítel nemáme s tím pánem nic společného,“ namítla trochu vyděšeně Soňa.

Operátor byl na takové reakce zvyklý a chlácholil ji:

„Také vám ani vašemu příteli, slečno, nebo paní…?“

„Slečno,“ odpověděla Soňa.

„Můžete být, slečno Konečná, naprosto klidná. Nic vám nevyčítáme. Jenže případ, jehož jste byli svědkem, bude ještě vyšetřovat kriminálka. Nepovím vám přesně která. To bude záležet na tom, jak bude tento čin klasifikován. Takže vám teď ani nepovím, kdo si s vámi bude chtít promluvit. Půjde ale pouze o, jak tomu říkáme, podání vysvětlení. Prostě ten, kdo bude případ vyšetřovat, si s vámi domluví schůzku a vyptá se vás na to, co jste viděli. To bude vše.“

„A kdy to bude?“ zeptala se Soňa.

„To vám teď opravdu nepovím,“ omluvným tónem pronesl operátor a dodal, „také můžete zajít za policisty, kteří jsou na místě činu.“

Soňa se tázavě zadívala na Matyáše, který nesouhlasně zavrtěl hlavou, a rychle odpověděla: „Ne, nezlobte se, raději si promluvíme s tím, kdo to bude vyšetřovat. Tady raději ne. Třeba tady někde ještě je ten pachatel a my se s ním nechceme potkat.“

„Dobrá, uděláme to, jak vám to bude vyhovovat,“ řekl operátor. „Ale ještě jste mi připomenula to, na co jsem se chtěl zeptat. Zmínila jste, že se na místě objevili dva další muži, kteří poškozenému, tedy tomu pánovi, co visel na srázu, pomohli. A pomáhali i našim policistům. Nějak nám z toho vypadl ten pachatel. Kam ten zmizel? Předpokládám, že na místě činu nezůstal.“

„No vidíte, já jsem se vám vlastně jenom zmínila, že toho muže na srázu nechal, když se blížili ti dva další borci.“

„Právě,“ přitakal dívce operátor.

„S tím to bylo, jak jsem vám už řekla,“ pověděla Soňa. „Když se objevili ti dva, on asi slyšel, jak běželi na pomoc. Prostě se ohlédnul, a když ty dva uviděl, zvedl se, když se ti dva blížili, a šel jim naproti. Když je míjel, připadalo nám, že jim něco krátce řekl a klidně, no klidně, možná trochu svižněji, odkráčel po cestě směrem ke Klajdovce. Zmizel nám z dohledu a už jsme jej neviděli. To je vše.“

„Dobrá, tak vám děkuji za pomoc, a počítejte tedy prosím s tím, že se vám v příštích dnes ohlásí někdo z kriminálky a domluví si s vámi termín podání vysvětlení.“

6 

Než se všichni na Hádech po skončení záchranné akce rozešli, přítomní policisté ještě zjišťovali totožnost přítomných na místě, zatímco záchranáři se věnovali zachráněnému pánovi.

Policisté ze Šlapanic zabezpečili prostor před příjezdem kriminalistických techniků a policisté z OHS mezitím nechali zachráněného v péči zdravotníků a tzv. v policejním žargónu ztotožnili dva zachránce napadeného muže.

Jak se ukázalo, byli to dva kamarádi, Brňáci, Josef Nováček a Bohdan Kulíšek, kteří si šli zaběhat předtím, než se hodlali na Klajdovce stavit na pivko.

Jako hovornější se ukázal Bohdan Kulíšek, který za přikyvování svého kamaráda Nováčka policistům vysvětlil: „Víte, pánové… Co vy vlastně jste?“

„Strážmistři, pane Kulíšku,“ vysvětlil usmívající se strážmistr Obdržal, zatímco si oba svědkové pozorně prohlíželi výložky policistů s jejich hodnostním označením.

„No tak, páni strážmistři,“ pokračoval ve svém líčení Kulíšek, „my oba bydlíme kousek odsud na Novolíšeňské a chodíme si sem zaběhat. Pak se stavíme na Klajdě na jedno… Nó, na jedno, spíš na tři. Co vypotíme, to musíme doplnit, že jo. A dnes jsme akorát běželi k lomu, když jsme slyšeli volání o pomoc. Tak jsme trochu přidali a potkali jsme už kousek od místa, kde visel ten pán, kohosi, kdo nám řekl, že je dobře, že jdeme, že chtěl běžet sám pro pomoc.“

„Moment, jak vypadal ten člověk?“ zeptal se strážmistr.

Oba běžci se na sebe rozpačitě podívali. „Jó, pánové, tak to vám nepovíme,“ pověděl nejistě Bohdan Kulíšek.

„Akorát to, že byl v čemsi tmavém. Tmavě modré džíny a černá mikina s kapucí, takže jsme mu vlastně ani do ksichtu pořádně neviděli.“

„No jo, viděli jsme mu z ksichtu hovno,“ dodal rozpačitě Josef Nováček.

„Nebylo vám to divné?“ zeptal se strážmistr.

„A proč?“ podivil se Kulíšek.

„Že se třeba nechtěl nechat poznat,“ namítl strážmistr. Oba svědci zavrtěli jako na povel nesouhlasně hlavami a Bohdan Kulíšek bodře odvětil: „To nás teda fakt nenapadlo. My jsme se hnali k tomu volajícímu o pomoc. Ostatně nám na něj ukázal i ten maník. My jsme v té chvíli měli na mysli jenom snahu pomoct. Pepa toho pána začal přidržovat a já jsem držel Pepu. Ještě jsem taky zavolal k vám na 158, ale to mi už řekli, že sem jedete. A to bylo vlastně, pokud jde o nás dva, všechno.“

„Dokázali byste popsat toho muže, kterého jste tady potkali?“ zeptal se strážmistr. „Tedy toho muže v tmavém oblečení.“

Oba svědci opět nesouhlasně zavrtěli hlavami. „Je nám to líto, páni strážmistři,“ řekl Bohdan Kulíšek. „Ale z toho borca si fakt pamatujeme úplný hovno.“

Strážmistr se nechtěl vzdát. „Neměl ten muž nějaký potisk na té své mikině?“ zeptal se proto alespoň.

Oba svědci opět zavrtěli hlavami a tentokrát Josef Nováček pověděl: „Na té mikině bylo úplný hovno. Teda pardon, abych nebyl furt sprostej, nebylo tam nic. Byla to prostě černá mikina s kapucí a krátkým zipem u krku.“

„A aspoň výšku u toho muže odhadnete?“

Oba kamarádi se na sebe rozpačitě podívali. „To je těžký,“ odvětil pomalu Bohdan Kulíšek. „Mohl bejt vysokej asi jako my dva, tak sto osmdesát. Ale víc fakt nevíme.“ Strážmistr Obdržal strčil notes do kapsy. „Nicméně díky, pánové, za vaši pomoc. Co jste nám pověděli, předáme kriminálce, která to bude asi vyšetřovat, to se uvidí. Vaše data máme, tak s vámi možná někdo bude chtít mluvit. Chystáte se někam?“

„To jako, jak se říká v detektivkách, že nemáme opouštět město?“ zeptal se ustaraně Bohdan Kulíšek.

„Ale ne,“ usmál se strážmistr. „Nejste nijak podezřelí. Jenom se ptám, jestli se nechystáte třeba někam na dovolenou nebo na nějakou delší služební cestu. Aby se s vámi z kriminálky v případě potřeby domluvili před tím.“

„Kdepak, pane strážmistře. Je říjen, hákujeme tady v Brně jako mravenečci,“ uzavřel diskusi za oba kamarády Bohdan Kulíšek a s tím se s oběma policisté rozloučili.

7 

Posádka lékařské záchranky už končila s ošetřením poškozeného, a tak se strážmistr Hůla zeptal přítomného doktora: „Můžeme si krátce promluvit s pánem?“

Doktor pokynul směrem k muži sedícímu v sanitce.

„Pokud pán nebude mít námitky, můžete. Ale zbytečně to neprotahujte,“ řekl.

Muž zabalený do deky je slyšel a s nesmělým pousmáním pověděl: „Jen pojďte. Chvíli to vydržím.“

Hůla představil sebe i kolegu. „Tak především, můžete se nám prosím představit?“ otázal se.

Poškozený přikývl a vytáhl z náprsní kapsy bundy tašku, ze které vyňal občanku.

Strážmistr Hůla si ji vyfotil mobilem a opsal si z ní ještě také data. Vrátil občanku a zeptal se: „Můžete nám, pane Drápelo, říct, co se tu vlastně přihodilo? Do nemocnice za vámi určitě přijedou z kriminálky. Teď nám jde pouze o prvotní informaci, abychom měli povšechnou představu, co se tu vlastně událo.“

Jaroslav Drápela, jak se poškozený jmenoval celým jménem, si poposedl a vzdechl si. „Byl to, pánové, zážitek, který bych už nechtěl opakovat,“ pravil.

„To vám, pane Drápelo, věříme. Pokud chcete, abychom teď přestali, nebude to z naší strany žádný problém.“ Jaroslav Drápela zavrtěl hlavou. „Ne, jen zůstaňte, páni strážmistři. Já to chvíli vydržím,“ pronesl rychle.

„Tak jen vyprávějte,“ vyzval Hůla poškozeného.

„Já se mimo jiné věnuji obchodu s pozemky a nemovitostmi. A měl jsem tady domluvenou schůzku s jistým… Tedy já vlastně nevím, jestli se tak opravdu jmenuje. Prostě se mi představil jako Lubor Ptáčník. A tvrdil mi, že má zájem o koupi jedné mé nemovitosti u Znojma. A když jsme tu šli a vedli rozhovor o tom obchodu, ten Ptáčník, nebo jak se jmenuje, najednou jen tak mimoděk odbočil z toho našeho obchodního rozhovoru a pověděl mi, že mu umřela manželka na leukémii a že on ji prý strašně miloval. A protože sem chodili na procházky, tak tam dole vyskládal na její počest srdce z kamenů. A jestli to prý nechci vidět.“

„Vy jste asi řekl, že ano, tedy že se podíváte,“ poznamenal Hůla.

Jaroslav Drápela se zatvářil nešťastně. „No jo, to víte, že jsem přisvědčil,“ odvětil. „Jako blbec jsem přisvědčil. Koho by taková historka nedojala?“

„A co tedy bylo dál?“ zeptal se Hůla.

„Co by bylo? Opatrně jsem přikročil ke srázu tam u toho keříku s tím velkým šutrem, abych se podíval dolů, a ten hajzl jeden do mě strčil. Já jsem ztratil rovnováhu a sklouzl jsem tam dolů. Naštěstí jsem se tam o kousek níž zachytil o kamení a jakýsi keř a zůstal tam přišpendlený na tom srázu.“

„Vylézt nahoru jste asi nebyl schopný,“ tázavě pověděl Hůla.

„To určitě ne,“ rázně odpověděl Jaroslav Drápela. „Já jsem byl, pánové, rád, že jsem se tam nějak, ani nevím vlastně pořádně jak, držel. Naštěstí tam vyčníval kousek skály, o který jsem se mohl nohou zapřít. Pak se mě ten hajzl ještě pokoušel skopnout dolů, ale nohama na mě nedosáhl. Když to zjistil, tak se zase postavil nahoře a začal mi aspoň házet do očí písek a prach.“

8 

„A jak jste se zachránil?“ ptal se dál Hůla.

„Já se nezachránil,“ namítl Jaroslav Drápela. „Jak jsem řekl, nebyl jsem schopný vylézt nahoru. Tak jsem aspoň volal o pomoc a najednou jsem si všiml, že ten hajzl zmizel a po chvilce se nade mnou objevili ti dva hodní pánové, kteří mi pomohli. Jeden mě držel za rukáv a taky mi pověděli, že volali k vám a že jim řekli, že sem už jedou vaši lidé. Tedy vy.“

„Můžete nám, pane Drápelo, popsat toho muže, který vás chtěl shodit ze srázu dolů?“

„A zabít mě tak, pánové!“ dodal důrazně Jaroslav Drápela.

Oba policisté přikývli a strážmistr Hůla vážně pověděl: „Bude to tu odhadem tak pomalu dvacet metrů vysoko. Jako pokus o vraždu se to podle mého mínění dá určitě nazvat. Můžete tedy toho pachatele nějak blíž popsat?“

„Ježíši, pánové, já se klepu ještě teď jako ratlík,“ pověděl Jaroslav Drápela. „Já si ksicht toho hajzla vlastně vůbec nedokážu vybavit.“

„A byl byste jej schopný poznat, kdyby vám jej nebo jeho fotografii kolegové ukázali mezi pár jinými?“ zeptal se Hůla.

„Vy jste jej už chytili?“ zeptal se nadšeně poškozený.

„To bohužel ne, pane Drápelo,“ pousmál se strážmistr a omluvně pověděl, „jde mi jen o to, jestli byste byl schopný toho člověka poznat, kdybyste uviděl jeho nebo jeho fotografii.“

Jaroslav Drápela se nejprve zamyslel a potom pomalu odpověděl: „Já vím, je to trochu divné. Ale popsat toho člověka, co mě napadl, bych opravdu nedokázal. Ale kdybych jej potkal nebo kdybych uviděl jeho fotku, tak to bych jej asi… ne, to bych jej určitě poznal.“

„A byl byste schopný jej aspoň trochu popsat?“ snažil se strážmistr aspoň něco vydolovat z poškozeného při vědomí toho, že nejvíc si toho člověk pamatuje hned po dotyčné události a potom už jenom pomalu zapomíná.

Jaroslav Drápela se znovu zamyslel. „Měl tmavé oblečení,“ pověděl. „Tuším tmavě modré džíny a mikinu. Jo, mikinu, která byla černá. Potom byl štíhlý a mohl být tak sto osmdesát centimetrů vysoký.“

„Měl třeba nějaké vousy?“ zeptal se ještě Hůla. Jaroslav Drápela svraštil tvář v usilovném přemýšlení. „Myslím, že byl hladce oholený,“ řekl potom.

„Možná měl takové ty krátké, ale hodně krátké vousy. Ale jestli jedno, nebo druhé, to jistě nevím. Akorát snad můžu říct, že neměl nějakou výraznou bradku nebo plnovous.“

Pak se ještě Hůla zeptal záchranářů, kam poškozeného odvezou, a ti mu sdělili, že do Fakultní nemocnice Bohunice. Strážmistr předal to, co zjistili z rozhovorů se zachránci i poškozeným, na operační středisko a spolu s kolegou odjeli a na místě zanechali kolegy ze Šlapanic, kteří čekali na kriminalistické techniky.

9 

Vyšetřování případu si prozatím převzala okresní kriminálka Brnovenkov, i když už případ sledoval i vedoucí krajské mordparty plukovník Berka.

Berka si zavolal do kanceláře kapitány Šupčíka a Šádka. Oba kapitáni nebyli zrovna nadšení z pozvání k šéfovi, protože se chystali, že přímo z budovy krajského policejního ředitelství na Kounicově ulici, kde pracovali, zamíří do haly Rondo, kde měl v osmnáct hodin začít důležitý hokejový zápas brněnské Komety proti pražské Spartě.

Berka pobaveně sledoval zjevně nervózní kapitány, kteří krátce po půl páté napochodovali do jeho kanceláře a usadili se u stolu kolmo přiraženého k Berkově šéfovskému stolu. Sám měl na Kometu permanentku, kterou pravda ne vždy mohl díky práci využít, takže dobře odhadoval důvod nervozity svých podřízených.

Přesto si Berka neodpustil malou jedovatost. „Tak co, kapitáni moji, co vás tíží?“ zeptal se s úsměvem.

Šupčík se Šádkem se podívali na sebe, potom na šéfa a nakonec to byl Šupčík, který se ušklíbl a pronesl:

„Hele, Stando, jak můžeš být tak neskonalý kruťas. Přece dobře víš, o co jde. Na Kometu máš permanentku stejně jako my dva.“

Oba kapitáni za dobu společné služby samozřejmě svého šéfa znali stejně dobře jako on je a navíc ty permanentky na hokej měli vedle sebe.

„Já vím, už vás nebudu trápit,“ usmál se Berka.

„Hokej stihnete, nebojte se. Ale víte, co se dnes stalo v Hádech?“

Oba kapitáni normálně pracovali spolu, takže oba přikývli a tentokrát promluvil Boris Šádek: „Myslíš toho chlapíka, co jej kolegové zachránili v lomu v Hádech? Jo, na to jsme se s Pepou ve svodce dívali a říkali jsme si, že to nejspíš skončí u nás. Vždyť to vypadá na pokus o vraždu. Ale zatím to mají kolegové z venkova, pokud víme.“

„Zatím jo,“ souhlasil Berka, „ale zítra si to převezmeme, už jsem se domluvil s jejich šéfem.“

„Takže hokej není ohrožený,“ vzdychl ulehčeně Šádek. „Už teď máme s Pepou oba hafo přesčasů. Přijít teď ještě o hokej, by už bylo hodně nepříjemné. Že bys nám ty přesčasy zaplatil, o tom se nám může zdát, a kdy si je vybereme, to jsme oba zvědaví.“

„Doufám, že tohle není náznak revolty?“ zašklebil se Berka. „Dobře víte, že dostat od vrchnosti peníze, hned jsou u vás. Jenže příkaz je, musíme šetřit, za přesčasy si musíme vybrat volno.“

Oba kapitáni byli za léta společné spolupráce docela secvičení a navíc byli známí mezi kolegy tím, že byli tak trochu komici. Oba jako na povel zdvihli oči k poněkud zašlému stropu Berkovy kanceláře, která by už stejně jako ostatní kanceláře v patře potřebovala vymalovat, a tentokrát Pepa Šupčík odvětil: „Stando, vždyť nás znáš. Je na nás spoleh.“

„Ale jo, já vím,“ pronesl už dobromyslně Berka. „Ale už vážně. Zítra hned po poradě zajedete na Rybářskou na kriminálku Brnovenkov a zajdete za poručíky Pepy Vrabcem a Mackem.“

„Oba známe,“ přikývl Šupčík.

„Tak od těch si převezmete spis. Kolegové z venkova zatím zabezpečili místo činu. Já už jsem se domluvil z kluky z OKTE². Ráno se k vám přidá Radek Holan z OKTE a spolu s technikem z venkova to tam všichni ohledáte. Já vím, asi tam najdete kulové, ale dobře všichni víme, že udělat se to musí. Jo, Pepové Vrabec a Macek se k vám ještě přidají také. A pak už to bude vaše.“ Potom se Berka podíval na hodinky, sjel své kapitány pobaveným pohledem a otcovským hlasem pronesl: „Vidím, jak už vás píchají jehly do zadků. Jedeme na tu Spartu.“

2 OKTE – Odbor kriminalistické techniky a expertiz

10 

Poručíci Vrabec a Macek naštěstí žádné lístky na Kometu neměli. Oba dva byli spíš na pivo než na hokej, takže jim ani nijak zvlášť nevadilo, když se po krátké obhlídce místa činu vydali do bohunické nemocnice za Jaroslavem Drápelou, který tam byl na interní ambulanci na lékařské prohlídce a nutném ošetření.

Naštěstí už se sedmdesátiletý Jaroslav Drápela uklidnil a lékařské vyšetření také neodhalilo žádné zranění. Pouze dostal kapky na vyplachování očí, do kterých mu pachatel házel písek a hlínu.

„Můžete nám věnovat trochu času? A hlavně cítíte se na menší rozhovor?“ zeptal se Macek.

„Ale ano, akorát mi zůstalo auto na Klajdovce. Tak se pro něj musím vypravit.“

„Žádný problém, pane Drápelo,“ pověděl mu poručík. „Pokud nám věnujete trochu času, my vás tam dovezeme. A třeba vás i tím vaším autem odvezeme domů, pokud budete chtít.“

Jaroslav Drápela se udiveně zadíval na oba kriminalisty. „To děláte vždycky?“

„Vždycky ne,“ ušklíbl se poručík Vrabec. „Ale máme službu a kromě vás zatím další případ nemáme. Výjimečně máme klid.“

„A kdybych s vámi teď nechtěl mluvit?“ zkoumavě se zeptal Drápela.

„Tak jo, pánové poručíci, tak si tady někde sedneme a můžete se ptát,“ odvětil Jaroslav Drápela.