Ilona Dobrovolná 

Krok do prázdna 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2026 

www.mobaknihy.cz 

moba@mobaknihy.cz 

© Ilona Dobrovolná, 2026 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2026 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2810-1 (epub) 

ISBN 978-80-279-2811-8 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Na památku mé milované babičky Františky 

PROLOG 

Úzká pěšinka, vinoucí se ze srázu dolů k říčnímu korytu, se ztrácela mezi hustými křovisky, takže by ji běžný kolemjdoucí snadno přehlédl. Bohumil Doležal však věděl o každém jejím zákrutu a dokázal by jí projít i poslepu. Jeho rodina ho neustále nabádala, aby tudy nechodil, na to už přece nemá věk, mohl by upadnout a zranit se. A vůbec, co si to v důchodu vymyslel za divného koníčka – chodit po lese a kontrolovat ptačí budky, včetně těch špatně dostupných kdesi dole u řeky? Copak nemůže sedět doma u televize a užívat si zaslouženého klidu?

Bohumil na to nic neříkal, jen se šklebil pod vousy a dál se věnoval svým novým povinnostem. Protože to byly povinnosti, žádný výstřelek nudícího se seniora. Přihlásil se na tu pozici u místního mysliveckého sdružení, kterému od té doby pravidelně podával zprávy o tom, kterou budku je potřeba vyčistit, opravit, nebo dokonce nahradit, protože ji nějaký chuligán úplně zničil. Nejvíc práce vycházelo tradičně na začátek jara, jelikož po zimě bylo potřeba provést pořádnou inventuru a připravit se na nadcházející ptačí sezónu. Ta doba nastala právě teď. Proto Bohumil slézal pěšinkou k řece, kde se nacházely tři budky, určené pro vodní ptactvo. Byly opravdu těžko dostupné, v tom měla jeho rodina pravdu. Ale aspoň tu ptáky nikdo nerušil, protože shora ke břehu téměř nikdo nechodil.

Jakmile se ocitl dole, hned si všiml, že je v korytu málo vody. Vzpomněl si, jak za jeho mládí bývala řeka po zimě mohutná a jak se burácivě hnala vpřed, zásobená tajícím sněhem. Ale jak je to dlouho, co v zimě pořádně nasněžilo? Už si ani nevzpomínal. Zima, která právě minula, byla mrazivá, ale zároveň suchá, a tudíž nepříjemně lezavá. Takové počasí neměl Bohumil rád. Docela si oddechl, když se začátkem března oteplilo a on mohl vyrazit ven i v brzkém ránu, aniž se přitom třásl jako ratlík. A tak tu teď stál a pozoroval řeku, na jejíž líné hladině se odrážely časné paprsky slunce. Všude kolem vyčnívaly z vody špičaté kameny, které by při dostatečném množství vody neměly být vůbec vidět.

Bohumil si povzdechl a chtěl se odvrátit, když jeho pohled zachytil cosi nepatřičného. Zaclonil si rukou oči proti slunci, aby lépe viděl. Úplně v něm hrklo, když si uvědomil, že se nezmýlil. Popošel podél koryta o kousek blíž. To už mu srdce divoce bušilo. Ve vodě, přímo pod mostkem, který vysoko nad jeho hlavou spojoval obě strany řeky, leželo mezi ostrými kameny lidské tělo. Bohumil sáhl roztřesenou rukou do kapsy bundy pro mobil a chvíli na něj bezradně zíral. Trvalo mu dlouho, než si zvykl na telefon, z něhož nevedla žádná šňůra. Když se s ním konečně jakžtakž sžil, dostal od vnuka na Vánoce nový, na němž pro změnu nebyly žádné knoflíky. Vnuk mu vysvětlil, že je to chytrý dotykový telefon, který je teď prý hrozně v módě. Ty staré tlačítkové za chvilku zmizí a nikdo si na ně ani nevzpomene. O tom Bohumil dost pochyboval, protože on sám často vzpomínal nejen na klasický telefon, ale i na telefonní budku, která kdysi stávala na návsi. Člověk k ní sice musel dojít, ale zato fungovala docela jednoduše. Teď nosí telefon pořád u sebe, ale když přijde na věc, nemůže se s ním skrze jeho složitost domluvit.

Trvalo mu notnou chvíli, než se mu konečně podařilo mobil odemknout a vytočit číslo na policii. Operátor na druhém konci se ho zeptal, kde se nachází a zda ten člověk v řece nemůže být jenom zraněný.

Bohumil poslušně odpovídal. Popsal přesné místo a ujistil operátora, že onomu muži už skutečně nikdo nepomůže. Jestli zná jeho totožnost? No jistě že zná, ve vesnici se přece znají všichni. A tenhle chlap, ten tu byl vyloženě proslulý. Místní postrach, kterému se všichni raději obloukem vyhýbali.

V telefonu se chvíli ozývalo jen ťukání do klávesnice, jak si operátor všechno pečlivě zaznamenával. Potom slíbil, že na místo pošle kriminalisty.

Objevili se asi za dvacet minut – to už Bohumil stihl prohlédnout budky a zapsat jejich nedostatky, i když se mu nepracovalo nijak příjemně. Ale stejně by to musel udělat, tak proč to odkládat?

Kriminalisté nevypadali nijak nadšeně, když se k řece museli dostávat skrze tak složitý terén. Když konečně stanuli pod srázem, sotva popadali dech a jejich oblečení pokrývaly seschlé lístky a větvičky. Skupině velel obtloustlý čtyřicátník, jemuž po hladce oholené tváři stékaly krůpěje potu. Poslal mladší kolegy vybavené holínkami do řeky, aby se na tělo podívali zblízka. Sám zůstal spolu s Bohumilem na břehu. Položil mu pár otázek, na které stařík opět poctivě odpověděl.

„Nejspíš spadl z mostku dolů,“ dovolil si nakonec říct a doufal, že se policista neurazí, když mu takhle mluví do práce.

Kriminalista zvedl hlavu k lávce vysoko nad nimi. Byla úzká a na pohled vachrlatá. Nechránilo ji žádné zábradlí, zato z ní trčela zteřelá prkna a tu a tam v ní zely dokonce i díry. „To se ani nedivím,“ ušklíbl se. „To je majetek obce?“

Bohumil přikývl a cítil, jak rudne, jako by za mizerný stav lávky mohl on sám.

„Tak to byla jenom otázka času, kdy se něco takového přihodí,“ povzdechl si kriminalista. Ještě před půl hodinou seděl ve své teplé kanceláři, žvýkal housku, četl noviny a očekával poklidný den a teď tu měl případ, kvůli kterému se musel prodírat houštinami pichlavých keřů a dost možná bude muset vlézt i do vody, protože ti mladí vypadají, že si tam nevědí rady. Jediné štěstí, že je na první pohled jasné, co se stalo. Bude s tím jenom spousta papírování. Zhluboka si povzdechl a vstoupil do řeky, která mu tady na okraji sahala sotva do půli lýtek.

Bohumil stál na břehu a celou scénu zamyšleně pozoroval. Toho by se býval nenadál, že ještě bude svědkem něčeho takového.

1 

Letadlo přistálo na letišti Londýn-Stansted zahaleném v sychravém oparu, skrze nějž nepronikl ani paprsek bledého slunce. Nikol okýnkem pozorovala, jak se na křídle zvedly klapky, a s nepříjemným pocitem si uvědomovala, že stroj začal prudce brzdit. Zaryla chodidla do podlahy, jako by to snad mohlo něčemu pomoct, a snažila se nevnímat svoje zběsile bušící srdce ani strachy stažený žaludek. Rychlost se naštěstí během chvíle výrazně snížila. Cvakání kolem ní jí prozrazovalo, že mnozí pasažéři už si odepínají bezpečnostní pásy, ona ale poslušně počkala, dokud letadlo úplně nezastavilo. Teprve potom roztřesenými prsty povolila přezku. Její spolucestující se začali zvedat a v uličce okamžitě zavládla strkanice.

Nikol zůstala sedět. V prvé řadě proto, že nikam nespěchala. Druhý důvod jejího otálení představovala skutečnost, že ji pořád ochromoval strach, o němž se mylně domnívala, že odezní, jakmile znova stane na pevné zemi. Jenže ta země byla cizí a ona se v ní ocitla docela sama. Poprvé v životě sama v zahraničí. S nedůvěrou pozorovala ocelově šedivé budovy letiště, rámované oblohou stejně bezútěšné barvy. Mohla samozřejmě zvolit i jinou destinaci, někde na jihu, kde by už teď, na začátku dubna, zářilo přívětivé slunce a bílé pláže omývalo tyrkysové moře, ve kterém by se za pár týdnů dalo i koupat. Ve výsledku by to ale nepřineslo žádný rozdíl.

Všude by se cítila jako vyděšená malá holka neznalá velkého světa.

Připadalo jí absurdní, jak málo v životě cestovala, už vzhledem k tomu, že její matka pracovala v agentuře prodávající levné letenky. Ale prý by si z jejího platu dovolenou dopřát nemohly. Jen jednou, asi před pěti lety, spolu vyrazily na týdenní pobyt do Itálie. Cesta rozhrkaným autobusem připadala tehdy čtrnáctileté Nikol nekonečná, kemp, ve kterém bydlely, nudný a ostatní účastníci zájezdu trapní. To s tátou to bylo jiné, ten měl peněz dost. Dvakrát vzal Nikol do Řecka, kam letěli letadlem – a ona se ho většinu cesty křečovitě držela za ruku. Ovšem ty dvě hodiny strachu stály za to – bydleli totiž v moderním resortu s velkým bazénem a restaurací, kde si mohli nabrat, kolik jídla chtěli, a táta Nikol dovolil každý večer jeden koktejl s alkoholem, i když jí ještě nebylo osmnáct.

Tím ovšem její cestovatelské zkušenosti končily. A přesto se vypravila sem, daleko od domova, v němž bylo sice všechno špatně, ale aspoň to důvěrně znala. Na malý okamžik zaváhala, zda neudělala chybu. Vzápětí však veškeré pochybnosti zahnala. Je zkrátka dospělá, a tak bere život do svých rukou.

Vytrhla se z myšlenek a sklonila se, aby si zpod sedadla před sebou vytáhla batoh. Pod rukama ucítila tvrdý okraj krabice, již navzdory vší logice vezla s sebou jako němého svědka všech děsů, které ji trýznily. Instinktivně ucukla, jako by se spálila. Potom se ale vzchopila a stiskla zavazadlo pevněji.

Přeplněná ulička se konečně trochu uvolnila, takže Nikol vstala a vydala se spolu s ostatními k východu. Usmála se na stevarda, který jí popřál hezký den, a vzápětí už stanula ve dveřích letadla, na nejvyšším stupni přistavených schodů, jež ji dělily od britské půdy, od nového začátku. A najednou nedokázala udělat další krok. Stála tam, srdce se jí divoce rozbušilo a kolena roztřásla. Chladný vzduch jí ovíval tváře a po těle jí naskočila husí kůže. Kdosi za ní netrpělivě zakašlal. Uvědomila si, že brzdí frontu lidí za sebou. Zhluboka se nadechla a vykročila. Noha jí sklouzla po úzkém stupni schodiště a ona klopýtla, rychle se chytajíc zábradlí. Zaslechla čísi pousmání a tváře jí zrudly studem. Co tu chce dokázat, vždyť ani neumí vystoupit z letadla. Vmžiku se však narovnala a s předstíranou jistotou sestoupila ze schodů. Potom už ji proud lidí unášel do letištní budovy.

Uvnitř jí všechno připadalo velké a nepřehledné, sama by nevěděla, kam jít. Kvůli všeobecnému mumraji se však nemohla dlouze rozkoukávat. Následovala tedy ostatní a nechala se vést. Dlouhou chodbou rovně, doleva, doprava, zase rovně. Potom dav před ní zpomalil a zhoustl. Postavila se na špičky, ale ani tak nedokázala zahlédnout, co se děje. Lidé kolem ní ovšem začali vytahovat doklady a ona pochopila, že stanuli před pasovou kontrolou. Vylovila tedy z batohu vlastní pas a krok za krokem se sunula k místu, kde očekávala přepážku s úředníkem. Když se však dostala blíž, zjistila, že žádná taková tu není. Místo toho tady stála řada turniketů, u nichž bylo potřeba pas naskenovat, projít dvířky, podívat se do kamery, a pokud bude všechno v pořádku, propustí ji další dvířka automaticky dál.

Nikol zpanikařila. Kterou stránku pasu má k zařízení přiložit? Kam přesně se má dívat? Jak se tvářit? Snažila se pokukovat po lidech před sebou – nikdo nehnul ani brvou a zdálo se, že kontrola, která dívce připadala jako ze scifi filmu, je pro ně naprosto běžnou záležitostí. Nikol se v duchu napomenula. Vždyť spousta těch lidí je ve věku jejích prarodičů. A ona, která se do světa plného technických vymožeností narodila, se chová, jako by přicestovala z pravěku.

Sebevědomě přistoupila k turniketu a přiložila pas na čtečku. Nejspíš špatně, protože se nic nestalo. Lehce dokladem pohnula, potom ho otočila. Světlo skeneru svítilo, ale dvířka se neotevřela. Do tváří jí vstoupila červeň. Periferním zrakem viděla, jak lidé vedle ní prochází kontrolou jako nic, jen ona zase blokovala frontu za sebou. Zkusila pas malinko nadzvednout. Bez výsledku. Možná by měla zkusit jinou přepážku, třeba se jí tam povede lépe. Už chtěla přejít do druhé fronty, když si všimla, že k ní rázným krokem míří malá buclatá žena v uniformě letištního personálu.

Nikol cítila, jak jí vysychá v krku. Co se teď stane? Podívá se jí ta žena do pasu a zjistí, že má před sebou sotva dospělou holku, která se bez dovolení vydala do světa? Zeptá se jí, kde má rodiče? Jak to, že necestují s ní? Nikol ty absurdní myšlenky zahnala. Osmnáct už jí bylo, může se přece vypravit, kam chce, a ničí svolení k tomu nepotřebuje. Přesto se jí třásla ruka, když zřízenkyni podávala svůj pas. Žena se do něj ani nepodívala, nacvičeným pohybem jej přiložila ke čtečce a turniket před Nikol se otevřel. Dívka se zmohla na chabé „díky“, ale to už se její zachránkyně vzdalovala, aniž jí věnovala špetku pozornosti.

Kamera následně zkontrolovala, zda Nikolin obličej odpovídá fotce v cestovním dokladu, a druhá dvířka už se před ní otevřela bez problémů. Prošla do dalšího prostoru letiště a konečně z ní spadla veškerá tíha. Vždyť to bylo tak snadné! Najednou se jí chtělo smát. Konečně je tady, pryč od všech potíží. Svobodná a připravená plnit si svůj sen. Napřímila se a rázným krokem vyrazila k výdeji zavazadel. Už se nepotřebovala držet davu, sledovala všudypřítomné ukazatele a kličkovala mezi lidmi, kteří šli na její vkus příliš pomalu.

Zatímco čekala na kufr, poslouchala štěbetání kolem sebe a s úlevou zjišťovala, že anglicky mluvícím rozumí docela bez potíží. Jak by ne, jazyky jí vždycky šly, na gymnáziu byla v angličtině nejlepší ze třídy. Přesto se bála, že její teoretické znalosti v praxi narazí. Teď však pochopila, že se obávala zbytečně, a nálada jí ještě stoupla.

Na pásu se konečně objevil její kufr, mezi ostatními zavazadly zoufale nemoderní a ošuntělý. Natáhla se pro něj a zavrávorala pod jeho tíhou. Co si to proboha s sebou nabalila? Vždyť si tu může všechno koupit, jistě se tu najdou hezčí kousky do šatníku, než jaké vlastnila dosud. Zhluboka se nadechla a pustila se na další úsek cesty, k vlaku, který ji doveze do centra Londýna.

Teprve když se pohodlně usadila na sedadlo a vlak se rozjel nezáživnou krajinou, zauvažovala Nikol, co se asi právě teď děje doma. Bodla ji výčitka, že tam nechala mámu samotnou. Ale mohla si za to sama, neměla ji pořád tak brzdit. Kdyby ji podpořila v jejím přání stát se herečkou, nemusela Nikol poslední rok jednat za jejími zády. A třeba by všechno dopadlo jinak. Máma vlastně může být ráda, že ji Nikol o svém rozhodnutí odstěhovat se do Londýna vůbec informovala. Původně chtěla odjet tajně, dokonce jí nemínila nechávat ani vzkaz. Jenže to by samozřejmě způsobila pozdvižení a nejspíš by ji během pár hodin hledala policie. Takže sebrala odvahu a prostě mámě sdělila, že si odjíždí plnit svůj sen. Peníze? Samozřejmě že má. Od táty. Dal jí je sice na studium, ale ona nehodlá ztrácet roky na univerzitě. Matka na ni křičela, že se zbláznila, vždyť má před maturitou. „Ani tu nepotřebuju,“ odsekla Nikol.

„Víš, co zas budu poslouchat od dědy s babičkou? Že seš ostuda rodiny a že seš celá po mně,“ vztekala se máma. Z naší rodiny se mi dělá zle. To Nikol nedokázala vyslovit. Stejně jako skutečnou příčinu, příslovečnou poslední kapku, kvůli níž musela odjet. O té už se nesmí nikdo dozvědět. Jedenkrát se svěřila a stejně jí to nijak nepomohlo.

Vlak začal zpomalovat. Blížil se do stanice, kde většina cestujících včetně Nikol vystupovala. Dav lidí ji vyplivl na perón a ona znova proklínala svůj těžký kufr, který teď musela vláčet pro změnu do metra. Oči jí přecházely ze všech těch cizích vjemů, zvuků, barev a vůní, z toho divokého světa, který se ani v nejmenším nepodobal šedivému sídlišti, kde vyrůstala. Ale už se necítila nejistá, náladu měla povznesenou a výraz ve tváři sebevědomý, bezmála namyšlený. Koupila si jízdenku, prošla turniketem a vyrazila směrem k hotelu, který si zarezervovala ještě v Česku. Nacházel se v samém srdci Londýna, byl luxusní a zatraceně drahý. Ale ona nehodlala bydlet v nějakém laciném hostelu, kde by se o pokoj, a nedej bože o koupelnu, dělila s dalšími lidmi. Suma, kterou jí táta poslal před pár měsíci na účet, byla vysoká, tak co. Než ji stihne utratit, začne sama vydělávat velké peníze. Přesně tak si to představovala.

Před hotelem však znova znejistěla. Byl totiž ještě hezčí než na fotkách. Moderní patnáctipatrová budova vypadala jako ulitá ze skla – snad díky bezpočtu velkých oken, která se zdála blýskat i v pošmourném počasí. Skrze prosklené dveře prosvítal prostor recepce a jediný pohled Nikol stačil k tomu, aby pochopila, že do takto přepychového hotelu dosud nevkročila. Okamžitě jí došlo, že měla zvolit něco střízlivějšího. Jak se na takovém místě budou dívat na devatenáctiletou holku, která se tu chce ubytovat docela sama? Oblečená v laciném kabátě z běžné konfekce, se starým otlučeným kufrem, který se ještě před pár dny válel ve sklepě ošklivé bytovky kdesi v Česku?

Mohla se samozřejmě otočit na podpatku a najít si jiné ubytování. Jenže systém, přes který hotel rezervovala, už jí strhl nemalou zálohu a ona neměla nejmenší chuť o peníze přijít. Čeho by se vlastně měla bát? Nedělá přece nic nezákonného. Pokud chce být herečkou, musí si zvykat na luxus i na to, že je středem pozornosti. Zhluboka se nadechla a představila si svůj následující výstup jako roli. Už je slavnou herečkou. Sebevědomou a všemi obdivovanou. Napřímila se v ramenou a se suverénním výrazem prošla do hotelu.

Jako první zaznamenala koberec pod svýma nohama. Červený. Takže je opravdu jako filmová hvězda. Srdce se jí rozbušilo vzrušením, když táhla kufr kolem kožených křesílek a skleněných stolečků až k recepčnímu pultu. Za ním seděla mladá dívka v bílé halence, na které měla připnutý štítek, jenž hlásal, že se jmenuje Mythri. Zvedla hlavu od počítače a usmála se na příchozí. V jejích tmavých očích se však zračilo špatně skrývané podezření.

„Budete si přát, slečno?“ zeptala se a sjela Nikol pohledem od hlavy až k rozšmajdaným teniskám.

Nikol znervózněla. Na kratinký okamžik pocítila veškerou nepatřičnost vlastní přítomnosti na tomto místě. Potom se v duchu okřikla a nasadila přehnaně povýšenecký výraz.

„Mám tu zarezervovaný pokoj,“ prohlásila suverénně, představujíc si, že odříkává text ze scénáře.

Vyhláskovala recepční své jméno a ta si jej vyhledala v počítači. Zírala na monitor zbytečně dlouho, jako by se snažila najít nějakou nepravost. „Máte tu rezervaci na měsíc,“ zkonstatovala.

Nikol přisvědčila. „Možná se zdržím déle, šlo by pobyt prodloužit?“

„Pokud budeme mít volno, tak samozřejmě,“ kývla Mythri. „Čím dřív nám dáte vědět, tím lépe. Mohu se zeptat, za jakým účelem jste k nám přijela?“

„Do toho vám nic není,“ vyhrkla Nikol dřív, než se stihla zarazit.

Mythri omluvně sklopila oči. „Já jen jestli je to pracovní pobyt a budete chtít vystavit fakturu na firmu, nebo jste tu soukromě.“

„Soukromě,“ odtušila Nikol a cítila, jak rudne.

„Váš pokoj je v nejvyšším patře.“ Mythri jí podala kartu, která sloužila místo klíče. Vysvětlila jí, kudy se jde k výtahům, kde najde restauraci, bar a tělocvičnu. Nikol poslouchala jedním uchem, a přitom sledovala livrejovaného zaměstnance, který se zjevil doslova odnikud, aby jí odvezl kufr.

„Příjemný pobyt,“ zakončila recepční svůj monolog a poněkud strojeně se usmála.

Nikol rychle sebrala kartu od pokoje a vyrazila přes recepci, aby nastoupila do jednoho z řady nablýskaných výtahů. Roztřeseným prstem stiskla tlačítko s patnáctkou – žádné vyšší číslo už na panelu nebylo.

Výtah vyjel neslyšně a překvapivě rychle do požadovaného poschodí. Nikol se vydala dlouhou chodbou, kterou opět pokrýval červený koberec až ke dveřím, kde už stál hotelový zřízenec s jejím kufrem. Chvilku se potýkala s kartou, znervózněná jeho přítomností, ale on samozřejmě ani nemrkl. Potom se dveře do pokoje otevřely a ona oněměla úžasem.

Doma měla jen malý pokojík s postelí, starým psacím stolem a skříní, jíž pravidelně upadávaly dveře. Tato místnost byla rozlehlá, a přestože měla sloužit jen dočasným hostům, nacházelo se v ní úplně všechno od manželské postele s nadýchanými peřinami přes velkou televizní obrazovku až po kosmetický stolek se zrcadlem. Nikol přešla do koupelny, kde objevila velkou masážní vanu i sprchový kout a dvě umyvadla, trůnící na desce z černého mramoru. Z prohlídky ji vyrušil poslíček s dotazem, kam má postavit kufr. Mávnutím ruky mu dala najevo, ať ho nechá hned za dveřmi, ona už si poradí. Vylovila z peněženky pětilibrovou bankovku a vložila ji muži do dlaně, aniž věděla, zda mu dává hodně nebo málo. S kamenným obličejem poděkoval a vycouval z pokoje.

Nikol sebou praštila na dokonale ustlanou postel. Měkká matrace pod ní zapérovala jako trampolína. Rozesmála se nahlas. Dokázala to. Teď je svobodná a může dělat, cokoli si zamane. Vstala, otevřela batoh a chtěla se pustit do vybalování.

Vtom strnula. Protože první, co musela vytáhnout na světlo, byla krabice plná oněch nešťastných kompromitujících informací. Proč se jí proboha dávno nezbavila? Věděla, že ji nemohla vyhodit jen tak v Brně do kontejneru – to by její obsah mohl někdo objevit. Ale proč ji nespálila někde na plácku za domem? Jistě, bála se, že bude přistižená, ale kdyby zvolila správný čas, kdy je na sídlišti klid, nejspíš by si jí nikdo ani nevšiml. Jenže to neudělala, a tak teď krabice ležela uprostřed jejího luxusního pokoje v centru Londýna. Ne na dlouho, rozhodla se Nikol. Jakmile se tu trochu rozkouká, zbaví se jí. Teď se touto hloupou záležitostí nehodlá zabývat. Štítivě zvedla krabici ze země, rozhlédla se po pokoji, a nakonec ji zasunula do prostoru pod nočním stolkem. Rychle se odvrátila a zrak jí padl na velké prosklené dveře vedoucí na balkon. Přešla k nim a otevřela je.

Nacházel se za nimi dlouhý, ale poměrně úzký prostor, obehnaný ozdobným kovovým zábradlím. Nikol se o něj opřela a shlédla dolů. Z toho výhledu se jí skoro zatočila hlava. Hluboko pod ní se rozprostíralo tepající město, které čekalo, až se vrhne do jeho víru. A ona věřila, že to bude stát za to.

2 

Emma seděla v odletové hale stanstedského letiště a očima hypnotizovala digitální tabuli s přehledem letů. U toho jejího, kterým se měla vrátit domů, neustále svítilo „zpožděno“. Nebylo to samozřejmě nic neobvyklého. Emma cestovala často a v posledních letech si ani nevzpomínala, kdy jí naposledy odstartovalo letadlo načas. Zhluboka si povzdechla a odtrhla oči od tabule. Rozhlédla se po hale, přeplněné k prasknutí. Nezbývalo tu jediné volné místo k sezení, a někteří lidé proto posedávali přímo na zemi, jiní stáli tu a onde, popíjeli několikátou kávu, ťukali do mobilu, rozprávěli s ostatními. Jen kousek od sebe zahlédla tři dívky – na hlavách měly čepice ve stylu Sherlocka Holmese, v rukou tašky s logem filmových studií Harryho Pottera. Turistky, které vzaly britskou popkulturu útokem, pomyslela si a pohrdavě se ušklíbla. Dívky si všimly, že se na ně dívá, a oplatily jí povýšeneckými pohledy, které nejspíš platily jejím dlouhým, neupraveným vlasům, nenalíčené tváři a prastarému oblečení. Emma si se svým vzhledem nikdy hlavu nelámala.

Přitáhla si brašnu, na níž měla přivázaný malý talisman v podobě červené taštičky zdobené japonskými znaky – dárek, který dostala před více než rokem v Japonsku od starého kováře jako poděkování za to, že mu pomohla zachránit ukradený rodinný šperk. Tajemný náhrdelník se stal středobodem tří vražd, na jejichž objasnění Emma pracovala spolu s majorem Dalimilem Knotem, kterému dělala oficiálně asistentku. Neoficiálně vyšetřovala spolu s ním. Kriminalistkou v pravém slova smyslu sice nebyla, přesto i ona zasáhla do rozuzlení celého případu a dopadení vraha.

Rozepnula boční kapsu brašny a vytáhla telefon, aby se nějak zabavila. Otevřela internetový prohlížeč a v rychlosti prolétla titulky nejnovějších zpráv z domova. Dozvěděla se, že se v Praze koná konference o životním prostředí, Brno se pomalu připravuje na letní uzavírky kvůli nutným opravám silnic a v Moravském krasu filmaři dokončují nový film s názvem Kamenná koruna. Poslední zprávu rozklikla. Dočetla se, že se známý režisér, o němž jaktěživa neslyšela, pustil do výpravného fantasy snímku, tedy žánru v českém prostředí poněkud neobvyklém. Sekunduje mu ale věhlasná britská scenáristka Tara Adams, která je držitelkou mnoha prestižních filmových ocenění. Očekávání jsou veliká, zvlášť když si hlavní roli střihl oblíbený český herec Matyáš Fábera. Ani jeho jméno Emma nedokázala nikam zařadit. Prohlédla si fotky z natáčení a musela uznat, že vypadají méně amatérsky, než očekávala.

Zavřela prohlížeč a znova pohlédla na tabuli, kde konečně nastala změna. Nový údaj hlásal, že nástup do letadla směr Brno by měl začít za čtvrt hodiny. Emma vstala, i když věděla, že se tak nadobro vzdává svého místa, protože ho okamžitě obsadí někdo jiný. Potřebovala se ale protáhnout. Prodrala se davem lidí až k prosklené stěně haly, skrze niž mohla vidět několik zaparkovaných letadel, včetně svého spoje. Ten teprve před chviličkou přistál – zřejmě neustále pendloval mezi oběma destinacemi tam a zpátky.

Emma v duchu počítala, jak dlouho bude trvat, než zřízenci z nákladového prostoru vyskládají zavazadla, aby je vyměnili za nová, a než stevardi uklidí pocintané stolečky a podlahu plnou drobků. Došla k závěru, že to bude určitě déle než slibovanou čtvrthodinu. Samotní cestující navíc ještě ani nevystoupili. Část z nich sice už spěchala do letištní haly, ale ve dveřích letadla se jejich proud zasekl. Na prvním stupni schodů stála jakási mladinká blondýnka s vyjeveným výrazem a z neznámého důvodu se nechtěla pohnout. Emma ji sledovala s hlavou nakloněnou ke straně, jako by čekala, že se bude dít něco zajímavého. Dívka se konečně odhodlala udělat první krok, zaškobrtla a málem svůj výlet do Anglie započala pádem. Emma se škodolibě zasmála, ale vzápětí si povzdechla, protože čas na tabuli se posunul o deset minut v její neprospěch. Přesto se už u nástupní brány začala tvořit fronta netrpělivých lidí. Emma se k nim nepřipojila, věděla, že si ještě počkají. Loudavým krokem obešla halu kolem dokola. Když znova vyhlédla ven, všichni cestující, kteří přiletěli z Brna, už zmizeli kdesi v útrobách letiště.

Brno Emmu přivítalo počasím skoro stejně tak sychravým, jakého si do sytosti užila v Londýně. Trochu zalitovala, že odmítla velkorysou nabídku svého otce, který ji chtěl vyzvednout a odvézt domů. Jí se ale nechtělo odpovídat na všetečné otázky. Měla v plánu zastavit se u rodičů až o víkendu a odbýt si výslech během svátečního oběda. Proto teď musela čekat na autobus v lezavé zimě, která se k počínajícímu dubnu ani trochu nehodila. Z letiště se navíc dostala jen do centra, kde musela přestoupit na jiný spoj, což se neobešlo bez dalšího úmorného čekání. Trvalo jí tak skoro hodinu, než dorazila až na samý okraj města, kde žila.

Vystoupila na konečné a vydala se mezi domky směrem k zahrádkářské kolonii, v níž si k překvapení (a často i k nepochopitelné nelibosti) svých známých před pár lety vybudovala domov z malé zahradní chatky, kterou zdědila po babičce. Cestou míjela zahrádkáře, kteří ji zdravili – sice slušně, nicméně poněkud ostražitě. Znali ji jako svoji sousedku a zároveň se jí nenápadně stranili jako zjevné podivínky. Došla až k poslední zahradě na okraji lesa a jediným pohledem zhodnotila, že se tu za dobu její nepřítomnosti vcelku nic nezměnilo. Odcestovala koneckonců jen na týden. Kvůli svým povinnostem si delší dovolenou obvykle nedopřávala. Nešlo o práci, protože v tomto ohledu byla dokonale svobodná. Nikdy se nenechala standardně zaměstnat, věděla, že takové uspořádání života by ji ubíjelo. Pracovala pro kriminálku jen na vybraných případech a mezi nimi mívala mnohem víc volna než ostatní lidé. Svazovaly ji ovšem jiné závazky.

Otevřela branku, prošla do zahrady a vydala se cestičkou mezi záhonky k chatě. Odemkla dveře svého skromného příbytku a přejela pohledem jedinou místnost, která jí, k údivu ostatních, skýtala všechno, co potřebovala. Pocítila jistou úlevu, že je zase doma. To byl docela nový pocit – dřív by na cestách nejraději strávila co nejdelší dobu a zpátky do šedivé reality se jí příliš nechtělo. Možná že ve svých šestadvaceti letech začala konečně projevovat známky dospělosti.

Odhodila batoh i tašku na postel a otevřela skříňku plnou pytlů s kočičími granulemi a konzervami. Hlavní důvod, proč už potřebovala být doma. Vždycky byla nervózní, když měla přenechat starost o toulavé kočky z okolí někomu jinému. Často jí vypomohly dobrovolnice z útulku, který krmné místo zaštiťoval. Těm věřila, ale zároveň cítila vinu, že jim k jejich povinnostem přidává další práci. Tentokrát jí pomoc nabídl Kamil, informatik z kriminálky, který se s ní snažil udržovat kontakt, i když zrovna na žádném případu nepracovala. Co se týče krmení koček, nebyla si zrovna jistá jeho kompetencemi, ale sliboval jí, že to zvládne, a tak jej nakonec vzala na milost. Nechápala sice, proč se o tu práci tak dere, ale co už.

Přichystala potřebný příděl krmiva, naházela jej do tašky a vydala se z chaty stejnou cestou, jakou před chvílí přišla. Krmné místo pro bezprizorní kočky se nacházelo stranou lidských obydlí, na malém plácku, chráněném ze všech stran stromy. Zvířata, která byla natolik plachá, že je nemohly přijmout útulky a nabízet k adopci, tu měla k dispozici budky na spaní a misky na krmení i vodu. Emma všechno zkontrolovala důkladným pohledem. Obezřetně ji přitom pozorovaly kočičí oči, vykukující tu i onde. Žádné zvíře se však neodvážilo příliš blízko, ani když naplňovala misky voňavým masem. Jakmile měla hotovo, ustoupila mezi stromy a pozorovala, jak se její svěřenci houfují k večeři. Napočítala úplně všechny, žádná nechyběla a zjevně ani nepřišla k újmě. V duchu Kamila pochválila a přemýšlela, kdy se s ním potká, aby mu předala pár drobností, které mu z Londýna přivezla jako poděkování. Bude se muset zastavit na policejním ředitelství, ačkoli k tomu aktuálně nemá žádný další důvod.

Posečkala na krmném místě ještě asi čtvrt hodiny a pak se loudavým krokem vydala zpátky do zahrádkářské kolonie. Přemýšlela přitom, co bude dělat v následujících týdnech. Už dlouhou dobu neměla co na práci a musela si připustit, že se začíná nudit. Do Londýna odjela jen proto, aby se vytrhla z šedi prázdných dní, které na ni začaly nepříjemně doléhat. Výlet ji sice trochu povzbudil, na druhou stranu poněkud zamával s jejím rozpočtem. Jelikož neměla stálý příjem, musela si finance pečlivě hlídat. Pokud necestovala, dokázala své výdaje naštěstí držet na minimu. Přesto se bude muset v nejbližších dnech uskromnit víc než obvykle.

V těch myšlenkách došla zpátky do chaty a pustila se do vybalování batohu. Kdyby chtěla, zvládne to během chvilky, protože věcí v něm nebylo mnoho – vždycky cestovala spíš nalehko. Přistihla se ovšem, že se úmyslně loudá a natahuje jednoduchou činnost, jak jen to jde. Protože prostě nevěděla, co jiného dělat.

3 

Petr zaparkoval u Skalního mlýna a vystoupil do chladného rána. Jeho malé, otlučené auto, které si před rokem koupil za pár tisícovek od známého, vypadalo na vyasfaltovaném prostranství až komicky osaměle. Ale na turisty bylo ještě časně a ani Petrovi kolegové se do práce nehrnuli tak brzy jako on. Parkoviště se zaplní až za několik dlouhých hodin. Po cestě vedoucí k Punkevním jeskyním budou proudit návštěvníci – zamilované páry, rodinky s dětmi, školní výlety. Byl sice všední den, ale doba mezi květnovými svátky přála dovoleným, a návštěvnost tak tradičně vzrůstala.

Zatím však tudy Petr kráčel docela sám, široko daleko nebylo ani živáčka, jen v korunách stromů, zastřených jemným oparem, zpívali ptáci svoji ranní symfonii. Vzpomněl si, že podle předpovědi počasí by se ode dneška mělo konečně začít dělat hezky. Příjemná změna po včerejším dešti a lezavém chladu posledních dní. Zhluboka se nadechl vzduchu vonícího lesem. Ostatní průvodci si z něj utahovali, že chodí tak brzy jen proto, aby se jakožto nováček zalíbil vedení. Petr se jim ani nepokoušel vysvětlit, že prostě jen miluje ten klid a ticho probouzejících se jeskyní, jejichž křehké kouzlo ještě nestihli porušit všudypřítomní turisté. Stejně by ho nikdo nepochopil. Kochal se okolím, a tak pomalým krokem došel podél šumící řeky Punkvy až ke vstupu do jeskyní. Odemkl služební vchod a vešel do zázemí vyhrazeného zaměstnancům. Tady si uvařil čaj a snědl doma připravenou snídani. Přečetl u toho pár stránek knížky a místo, kde skončil, následně založil fotografií své oblíbené herečky Veroniky Seifertové, kterou mu před pár dny osobně podepsala. Ani tím se kolegům nechlubil. Dobírali by si ho ještě víc.

Potom zkontroloval čas na hodinkách – bude trvat ještě dlouho, než se tu objeví někdo další – a vydal se do jeskyní. Procházel po trase, kterou dnes absolvuje ještě nesčetněkrát, ovšem s davy výletníků v závěsu. Dlouhými chodbami, jeskynními dómy, po schodech nahoru a zase dolů… Cestou vymetl kaluže z chodníčků a sebral několik papírků, které tu zůstaly po neukázněných návštěvnících. V hlavě mu přitom zaznívaly útržky dobře naučeného textu, který bude na tom nebo onom místě odříkávat. Měl na starosti pouze první, pěší část trasy. Potom předával skupinu kolegům, kteří obsluhovali čluny, protože prohlídka pokračovala plavbou po Punkvě. Petrův výklad tak končil na dně propasti Macochy. Právě tam teď stočil svoje kroky, aby se jako každý den potěšil pohledem na hladinu jezírka, v němž se po ránu tak krásně odráželo slunce.

Sotva se však ocitl na vyasfaltovaném chodníčku vedoucím na vyhlídkovou plošinu, strnul. V jediném okamžiku měl pocit, že se mu zastavilo srdce, zatímco o vteřinu později se rozbušilo tak silně, až mu málem vyskočilo z hrudi. Na vzdálenější straně propasti, na samém okraji jednoho z jezírek zahlédl něco, co tam nepatřilo.

Prudce odvrátil tvář a ztěžka oddechoval. Snažil se uklidnit. Možná se mu to jen zdálo. Musí se dostat blíž, aby to lépe viděl. S největším sebezapřením se odlepil od místa, kde dosud stál. Pomalu se sunul podél zábradlí, které oddělovalo prostor pro návštěvníky od zbytku propasti. Zvedl hlavu, do té doby křečovitě skloněnou k zemi, a znova pohlédl k jezírku.

Žaludek se mu zhoupl. Nemýlil se. Leželo tam lidské tělo. Dlouhá postava, tmavé krátké vlasy, obličej obrácený do země. Ruce a nohy roztažené v nepřirozených úhlech. Jedno chodidlo viselo přes okraj břehu a téměř se dotýkalo vodní hladiny. Víc Petr na tu dálku rozeznat nedokázal a ani nechtěl.

Zdvihl oči ke skalní stěně, na jejímž vrcholu se nacházel Horní můstek, vyhlídka, odkud musel ten nešťastník skočit. A nebyl samozřejmě zdaleka první. Petr o sebevrazích, kteří svůj život ukončili na dně Macochy, věděl jak z médií, tak od ostatních zaměstnanců jeskyní. I kvůli těmto incidentům museli koneckonců průvodci každé ráno projít prohlídkovou trasu a zkontrolovat, že mohou do Macochy bez obav pustit návštěvníky. Pořád se však jednalo o poměrně ojedinělé události a on věřil, že se k žádné takové nepřimotá. Evidentně se mýlil.

Najednou si uvědomil, že musí něco udělat. Odtrhl pohled od propasti, donutil roztřesené nohy k pohybu a vyrazil zpátky do jeskyní. Šíleným tempem proběhl celou prohlídkovou trasu až do vstupní haly. Tam ztěžka dopadl na sedačku, kde se hodnou dobu snažil popadnout dech. Rozechvělými prsty vytáhl z kapsy telefon a vyhledal v seznamu kontaktů číslo na svého nadřízeného Jiřího Hlavsu. Stiskl ikonu pro vytáčení a čekal.

Zanedlouho se na druhém konci ozval mrzutý, lehce rozespalý hlas. Petr mu vylíčil, co se stalo.

„Zavolals policii?“ optal se Hlavsa pevným hlasem člověka, který dokáže mít pod kontrolou i mimořádnou situaci.

Petr přiznal, že tak ještě neučinil.

„Tak já je zavolám. Počkej tam na ně. Nejspíš dorazí dřív než já.“

„Ale… co jim mám říkat?“

„Jenom jim to místo ukaž, oni už si poradí.“

Petr měl pocit, že skoro vidí, jak jeho šéf protáčí oči nad nezkušeností svého podřízeného. Rychle se proto rozloučil a vyrazil směrem k parkovišti u Skalního mlýna, aby tu poslušně vyčkal na příjezd policie. Nervózně popocházel sem a tam, rozhlížel se na všechny strany a kontroloval čas – připadalo mu, že to neskutečně dlouho trvá. Idylka toho rána byla nadobro pryč – už nevnímal probouzející se krajinu, zpěv ptáků ani jemný ševel větru v korunách. Před vnitřním zrakem se mu neustále objevoval obraz ze dna Macochy, jako by mu ho někdo navěky vypálil do mozku.

Konečně se na silnici vynořilo auto. Petr mu iniciativně vyšel vstříc. Muž, který jej řídil, stáhl okénko a představil se jako kapitán Novák.

„Vy jste ten oznamovatel?“ zeptal se úřednickým hlasem, který prozrazoval, že pro něj je dnešní den stejně rutinní jako každý jiný.

„Ano… tedy ne,“ koktal Petr. „Já jsem toho člověka našel. Ale na policii volal můj nadřízený. Přijede později. Můžete zaparkovat tady,“ mávl rukou k parkovišti. „Dál se auty nesmí…“

Novák na něj vrhl tázavý pohled – jestli tu poslední větu myslí vážně – a kývl k sedadlu spolujezdce. Petr se rozpačitě posadil. Rozjeli se, minuli parkoviště i značku se zákazem vjezdu a po pár minutách už parkovali u krajnice přímo před vstupem do jeskyní. Když vystoupili, vytáhl kapitán vysílačku a úsečným hlasem rozkazoval, aby jeho kolegové zajistili Horní můstek. Potom si zapálil cigaretu, trochu znuděně se rozhlížel kolem sebe a mladému průvodci nevěnoval špetku pozornosti.

Petr nervózně přešlápl. „Prý vás tam mám zavést. A ukázat vám… toho sebevraha.“

„Počkáme na ostatní,“ odtušil Novák.

Petr se neodvažoval zeptat, kdo přesně jsou ti ostatní. Jeho nechápavý výraz ovšem kapitána přiměl k vysvětlení.

„Na techniky a soudního lékaře. Na majora Knota čekat nebudeme, ten dorazí později.“ Vyfoukl poslední obláček dýmu a zašlápl cigaretu do země.

Netrvalo dlouho a prostranství před jeskyněmi se hemžilo lidmi. Petr je dovedl na dno propasti, kde rychle zhodnotili, že se k tělu dostanou suchou nohou po břehu, aniž by v tuto chvíli potřebovali další pomoc. Kapitán Novák položil Petrovi pár otázek ohledně toho, v kolik hodin mrtvého našel a zda v okolí někoho neviděl, a potom se vydal za svými kolegy. Neobešlo se to bez nadávek a klení, protože musel zdolávat ne zrovna přívětivý terén.

Petr se stáhl co nejdál od děsivého výjevu. Nejraději by se vrátil do vstupní haly, ale věděl, že si to nemůže dovolit. Jeho šéf mu před pár minutami poslal esemesku, že se zpozdí a že má být Petr policii „k ruce“. Tak tu teď nečinně přešlapoval a přemítal, na jak dlouho budou muset jeskyně zavřít. On sám by se nezlobil, kdyby dostali volno do konce týdne, ale měl dojem, že kriminalisté tu budou hotoví výrazně dříve.

Když se odvážil zvednout zrak od špiček vlastních bot a podívat se do propasti, viděl, že kapitán Novák zaujatě diskutuje s dlouhovlasým soudním lékařem, který vypadá, jako by si právě odskočil z metalového koncertu. Potom Novák znova vytáhl vysílačku. Signál v propasti byl špatný, takže hodnou dobu chodil sem a tam a snažil se najít místo, odkud by spojení fungovalo. Nakonec se mu to zřejmě podařilo, protože do vysílačky chvíli hovořil. Vzápětí se vydal zpátky za Petrem.

„Přijel kolega Knot. Můžete pro něj skočit?“

Petr ten úkol uvítal. Otočil se na podpatku a s úlevou spěchal pryč. Ke vchodu do jeskyní dorazil právě ve chvíli, kdy za řadou policejních aut zastavilo další, tentokrát civilní. Nablýskaný stříbrný mercedes z devadesátých let minulého století zaujal mladého průvodce natolik, že na okamžik zapomněl na hrůzný nález dnešního rána. Dveře vozu se otevřely a vystoupil z něj tmavovlasý, lehce prošedivělý padesátník s vážnýma, nicméně laskavýma očima. Major Dalimil Knot natáhl k Petrovi ruku, aby se představil. „Předpokládám, že už na mě všichni čekají,“ pronesl.

Petr přikývl a provedl ho do útrob jeskyní.

Dalimil kráčel za mladým průvodcem a mimoděk přemýšlel, kdy toto místo navštívil naposledy. Muselo to být před strašně dlouhou dobou, protože si vybavoval, že si tu jeho dcera rozbila koleno a syn fňukal kvůli zmrzlině. Dnes byly obě jeho děti dospělé a žily si své vlastní životy.

Snažil se rozpomenout na jednotlivé části prohlídkové trasy, ale Petr z ní po nějaké době uhnul do uměle vyhlížejícího tunelu, který jejich cestu na dno propasti značně zkrátil.

„Jsme tady,“ prohlásil celkem zbytečně. Macochu by Dalimil poznal, i kdyby se tu právě nečinil celý kriminalistický tým.

Nechal Petra za sebou, ignoroval prostor vyhrazený návštěvníkům a vydal se po nerovném povrchu přes dno propasti směrem k jezírku. Tady se pozdravil s kapitánem Novákem, jehož neměl nijak zvlášť v lásce, a se soudním lékařem Jonášem Elsnerem, který byl naopak jeho dobrým kamarádem.

Jonáš se skláněl nad tělem, z jehož polohy dokázal Dalimil usoudit pouze to, že jde o vysokého štíhlého muže. Byl oblečený v černém vlněném svetru a tmavomodrých džínách, na nohou pohorky, v jejichž vzorku se zachytila zaschlá vrstvička bláta.

„Měl u sebe doklady?“ zeptal se.

Novák přisvědčil. „Ne že by to bylo potřeba.“ Dalimil pozdvihl obočí.

„Identifikovali bychom ho i bez nich,“ vysvětlil Novák.

„Je to totiž Teodor Zábranský.“

Dalimil se zamračil. „Ten Teodor Zábranský?“

„A já se sázel, že ho nebudeš znát,“ podivil se Jonáš.

„Je to oblíbený herec mojí paní,“ upřesnil Dalimil, který se jinak v celebritách opravdu příliš nevyznal. Ovšem Teodor Zábranský představoval v divadelní a filmové branži takový pojem, že by jej nemohl minout, ani kdyby ho jeho žena nenutila zhlédnout každý film, v němž se objevil.

„Měl u sebe občanku, mobil a klíče,“ pokračoval Novák a strčil Dalimilovi do rukou plastikový sáček. „Víc nic.“

Dalimil nalezené předměty prozkoumal. Z občanky si přečetl, že Zábranskému bylo dvaapadesát let, měl trvalé bydliště v Brně a byl ženatý. Na dřevěné klíčence ve tvaru malého domku visely dva klíče opatřené barevnými plastovými krytkami pro rozlišení. Třetí klíč, zavěšený na obyčejném zrezivělém kolečku, byl mohutnější a poněkud poškrábaný, označený štítkem s číslem pět. Telefon, postarší tmavomodrý Samsung, měl rozbitý displej, ale zjevně fungoval.

„Žádný dopis na rozloučenou?“ optal se.

„Ani slovo,“ odpověděl Novák. „Ovšem tohle je víceméně jasné,“ mávl rukou vzhůru, kde se nacházel Horní můstek, odkud už nejeden člověk v minulosti skočil.

Dalimil nerad předjímal, že je případ jasný, alespoň pokud všechno pořádně neprověřil. „Jonáši?“ obrátil se na soudního lékaře.

„Oběť utrpěla po pádu do propasti zranění neslučitelná se životem,“ řekl Jonáš. „Nenašel jsem žádné známky cizího zavinění, stopy po zápase nebo něco takového. Ale víc nám řekne až pitva. Smrt nastala včera večer, patrně mezi sedmou a devátou hodinou.“

Dalimil zkoumal očima stěny propasti. Zarazil se na vystouplém kameni porostlém mechem. „Neříká se támhle tomu kameni kámen sebevrahů?“

Jonáš přisvědčil, že o tom slyšel. „Když člověk skočí z Horního můstku, dopadne jeho tělo právě na něj.“

„V tom případě by mě zajímalo, proč leží Zábranský o pořádný kus dál,“ mračil se Dalimil.

„Mohl skákat odjinud. Propast je široká.“

„Máme nahoře techniky?“ obrátil se Dalimil na Nováka a ten dotčeně přisvědčil, že samozřejmě ano.

Dalimil věděl, že se tam bude muset jít taky podívat, tady dole toho moc nezjistí. „Už jste informovali Charváta?“ ujišťoval se, protože jejich nadřízený se musí podrobnosti o tomto případu dozvědět co nejdřív.

Novák přikývl. „Když zjistil, že se jedná o slavného herce, prskal vzteky.“

Dalimil si to uměl představit. Tentokrát budou mít novináři větší žně než obvykle. Ani jemu se to nelíbilo.

„Do médií nesmíme říct ani slovo, mluvčí už je na cestě,“ informoval ho Novák. „Totožnost Zábranského budeme držet v tajnosti, jak nejdéle to půjde. Takže se musíme zbavit všech případných čumilů…“

„Jeden právě dorazil,“ podotkl Jonáš, protože si všiml, že se na opačné straně propasti v prostoru pro návštěvníky objevil starší, podsaditý muž. Díval se jejich směrem, a přitom o něčem zapáleně diskutoval s průvodcem Petrem.

„To bude ten chlap ze správy jeskyní,“ hádal Novák.

„To on nám volal.“

„Jdu tam,“ řekl Dalimil a zamířil k příchozímu.

Muž mu vykročil vstříc. Ukázalo se, že jej odhadli správně. Představil se jako Jiří Hlavsa, Petrův nadřízený, který dnes ráno zalarmoval policii.

„Vy už jste s tím tělem hýbali?“ zeptal se a zvědavě přitom pokukoval po kriminalistickém týmu. „Myslel jsem, že se to nemá.“

„Jistěže nehýbali,“ zamračil se Dalimil.

„To je potom divné. Protože já už tu pár sebevrahů zažil, ale tam co tenhle teda nikdy neskončili,“ poučoval Hlavsa důležitě. „Pokud totiž člověk skočí z Horního můstku, spadne na kámen sebevrahů nebo někde blízko něj. Odtud se často sveze přímo do jezírka – to byste potřebovali potápěče – nebo dopadne někde támhle,“ ukázal o několik metrů dál, než kde leželo Zábranského tělo.

Dalimil zamyšleně pohlédl vzhůru. Možná si Zábranský skutečně zvolil pro svůj skok jiné místo než obligátní vyhlídku. Anebo vůbec neskočil. Ta myšlenka mu vrtala v hlavě a on ji nehodlal ignorovat, jakkoli se zdála nepravděpodobná.

Kývnutím přivolal jednoho z techniků. „Potřebujeme co nejdetailněji zdokumentovat polohu těla. Potom mi změřte vzdálenost těla od skalní stěny a hloubku propasti.“

„Sto třicet osm celých a čtyři desetiny metru,“ zahlásil mladý průvodce Petr s dikcí dobře připraveného žáčka.

„Dobře. Tak jenom tu vzdálenost od stěny,“ řekl Dalimil. „Já se zajdu podívat na Horní můstek.“

„Smůla, že jsme tam museli sundat ty kamery,“ prohlásil Hlavsa.

„Prosím?“

„Nahoře u můstku je chata s restaurací. Jsou tam nainstalované průmyslové kamery, které vyhlídku snímají. Ale kvůli těm filmařům jsme je museli sundat.“

„Kvůli jakým filmařům?“ Dalimil začínal tušit, že se případ komplikuje.

„Natáčí tady už pěkných pár týdnů,“ vysvětloval Hlavsa a z jeho hlasu bylo patrné, že není jejich přítomností zrovna nadšený. „Točili i přímo tady v jeskyních. Má to být nějaké scifi nebo co.“

„Fantasy,“ opravil ho Petr. „Jmenuje se Kamenná koruna. Hraje v něm Veronika Seifertová a…“

„Teodor Zábranský?“ zkusil to Dalimil.

Petr přisvědčil, ačkoli nechápal, proč se vyšetřovatel zrovna na tohoto herce ptá.

„A kvůli nim jste museli sundat kamery?“ ujišťoval se Dalimil.

„Mně to přišlo divné,“ připustil Hlavsa. „Ale prý tu chatu chtěli do záběrů a kamery by jim tam překážely.“

Dalimil se zeptal, kdo a kdy přesně požadavek na odstranění kamer vznesl. Jeskyňář mu vysvětlil, že o to před třemi dny požádala jakási žena z produkce. Nevzpomínal si však na její jméno a neměl na ni ani kontakt.

„Kde bych ty filmaře našel?“

Hlavsa pokrčil rameny, ale Petr se okamžitě chopil iniciativy.

„Pronajali si jeden pozemek kousek odtud,“ vysvětloval. „Říká se mu Osada Záboří. Bydlí tam v karavanech. Úplně jako když se točí americké filmy! Můžu vás tam zavést, jestli chcete.“

Dalimil nechtěl. Nechal si pouze od Petra ukázat v mapě, kde se místo nachází. Potom ho požádal o doprovod ven z jeskyní. Před vstupní halou se s ním rozloučil a sám se vydal nepříjemně strmou stezkou vzhůru na Horní můstek.

Oblíbená vyhlídka byla obehnaná policejní páskou. Dalimil ji nadzvedl a prošel do prostoru za ní. Zamířil k jednomu z techniků, kteří tu pátrali po jakýchkoli stopách.

„Máte něco?“ zeptal se.

Technik krátce přikývl. „Pojďte, něco vám ukážu,“ řekl a vedl vyšetřovatele až k okraji můstku. „V tomhle místě se oběť nejspíš dostala přes zábradlí,“ ukazoval.

Dalimil pocítil zklamání.