Vůně napalmu
Author: Dalibor Vácha
Date: 2026-09-11T22:00:00+00:00
Publisher: Epocha

Ediční rada edice Magnetka
prof. PhDr. Radek Fukala, Ph.D. (Univerzita J. E. Purkyně Ústí nad Labem)

doc. PhDr. Jan Halada, CSc. (FSV UK, Institut komunikačních studií)

PhDr. Jan Koura, Ph.D. (FF UK, Ústav světových dějin)

PhDr. Miloslav Martínek, CSc.

Mgr. Jaroslav Kříž, Ph.D. (Městská knihovna Antonína Marka v Turnově)

JUDr. František Čermák

© Dalibor Vácha, 2026

Cover © Lukáš Tuma, 2026

Photos © Library of Congress, National Archives and Records Administration, Wikimedia Commons, 2026

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2026

ISBN 978-80-278-0295-1 (print)

ISBN 978-80-278-1715-3 (ePub)

ISBN 978-80-278-1716-0 (mobi)

ISBN 978-80-278-1717-7 (pdf)

OBSAH

Úvod

Cesta k „americké válce“ – Francouzi Ve Vietnamu

Američané ve Vietnamu v letech 1964–1968

Začátek roku 1968 – obléhání základny Khe Sanh

Operace Pegasus

Ofenziva Tet

Tet v Saigonu

Delta Mekongu

Krátký pohled na některá další místa

Boje v Hue

Stručné zhodnocení ofenzivy Tet

Pokračování bojů roku 1968

Boje v údolí A Shau a u Dai Do

„Mini-Tet“

Jednání o míru

Operace Phoenix

Vpád do DMZ na podzim 1968

Thuong Doc

Operace Meade River

Válka v deltě Mekongu a na dalších řekách

Masakr v My Lai

Domácí fronta

Odkaz vietnamského roku 1968

Slavní veteráni vietnamského roku 1968

Obraz v populární kultuře

Pokračování války ve Vietnamu

1969

1970

1971

1972

1973–1975

Slovníček

Chronologie událostí

Prameny a literatura

Literatura

Internetové zdroje

O autorovi

ÚVOD

Je nutné, abych se hned na samém začátku přiznal, že kniha o americké účasti ve Vietnamu mohla a měla být vlastně mou první knihou, kterou bych kdy napsal, neboť jsem byl a koneckonců stále jsem velkým fanouškem filmu Platoon (r. Oliver Stone, 1986). Na univerzitě při studiu učitelství s aprobací anglický jazyk – dějepis jsem hned od prvního semestru intenzivně uvažoval o diplomové práci a nejpravděpodobnějším tématem se jevila reflexe amerického angažmá ve vietnamské válce, viděná optikou dobového československého tisku. Nicméně… Člověk míní a realita se mění. Když jsem mezi prvním a druhým ročníkem magisterského studia nastoupil na povinnou praxi do prachatického archivu, dostal se mi do rukou fascinující deník zdíkovského Jana Faláře, veterána čs. legií v Rusku, a všechno bylo jinak.

Nyní, po dlouhých letech, jsem se tedy rozhodl splnit si další sen a tak trochu splatit dluh, který jsem v duchu cítil a cítím. Prostor k nápravě mi poskytla edice Magnetka, v níž jsem se již kromě dvou, jak jinak než legionářských knížek (Horké léto 1918 z roku 2018 a Prokletá magistrála z roku 2019), objevil v souvislostech druhoválečných, doslova pacifických (Krvavý ostrov z roku 2018 a Válka stínů z roku 2020).[1]

K prvnímu ponoření se do vietnamské války jsem si vybral rok 1968, který lze považovat za extrémně důležitý a v mnoha případech za klíčový v celém konfliktu. A v něm lze potom doslova vypíchnout tři důležité události – obléhání pevnosti Khe Sanh, ofenzivu Tet a také krvavé události ve vesnici My Lai (ač ty zůstaly ještě očím současníků roku 1968 vlastně skryty). Zbytek roku je v knize samozřejmě pojednán, je mu však věnována poměrně menší pozornost, respektive prostor. V knize zařazené do dané ediční řady tomu však ani jinak nelze.

Vietnamská válka se lišila od předchozích tím, že je pro nás relativně moderní záležitostí. Mnoho zbraní v té době používaných se objevuje na bojištích dodnes (minimálně v jádru konceptu – proudová letadla atp.), a navíc vietnamsko-americký konflikt je prvním velkým střetem, v němž byla zcela běžně používána barevná fotografie či barevný film, což nám pomáhá ji vnímat živěji než pro nás obvykle odtažité černobílé snímky předchozích konfliktů. Nelze než souhlasit s tvrzením, že tato válečná zkušenost byla nafilmována v takovém rozsahu jako nikdy předtím. Kromě již trochu otřepaného (nicméně do jisté míry pravdivého) postřehu, že přenos války do amerických obýváků znamenal nemalé politické komplikace (viz dále), badateli dovoluje množství dochovaných barevných záběrů ponořit se do minulosti s téměř nečekanou autenticitou.

Hodnocení amerického angažmá ve vietnamské válce (můžeme ji zcela jednoznačně označit za druhou vietnamskou válku) nebývá pozitivní. Slavný, nicméně nikoliv nekontroverzní historik Paul Johnson ve svých Dějinách 20. století pojmenoval kapitolu zabývající se šedesátými lety na americkém dvojkontinentu, a konkrétně v USA, příznačně Americký pokus o sebevraždu.[2] Vietnamské trauma představovalo po dlouhou dobu důležitou součást americké národní zkušenosti. Mimoto západní společnost do jisté míry stále nese určitý dluh vůči společnosti vietnamské, která byla válkou zasažena mnohem zásadněji než Spojené státy, a přesto zůstává její prožitek ve stínu té, která má na sobě nakreslené hvězdy a pruhy. Autor této knihy nesplácí, bohužel, onen dluh vojákům ARVN (Army of the Republic of Vietnam neboli Armády Vietnamské republiky; většina zkratek i s vysvětlením stojí k nahlédnutí ve slovníčku na konci knihy) či civilistům v Deltě Mekongu, jen vyjadřuje přání, aby si mohl přečíst řadu monografií, které by se tímto tématem hlouběji zabývaly z jiného pohledu, než je ten americký, a bez komunistického nádechu těch přímo ze sjednoceného Vietnamu.

Po dlouhé roky zkušenost jednotlivců ve válce v jihovýchodní Asii formovala rovněž populární kulturu – postavy jako John Rambo by pak jistě potřebovaly jinou válku, aby vznikly. Komiksoví Punisher nebo Ironman měli své kořeny také původně ve vietnamské válce, dokud nebyli v rámci „restartů“ přeneseni do modernější války proti teroru. Od tohoto obrazu války v populární kultuře jsem se nedokázal oprostit, jak jinak, proto v závěru této útlé knihy naznačím i tendence ve filmech, komiksových zpracováních nebo televizních seriálech.

Je nanejvýš zajímavé, že zatímco v předvečer období, které popisuje tato kniha (tedy v roce 1967), američtí vojenští psychiatři veřejně uváděli, že vietnamský konflikt produkuje nejnižší počty psychicky nemocných vojáků, situace se záhy změnila. Koncem sedmdesátých let se již přiznávalo, že větší množství vojáků trpí duševními následky prodělaných válečných zkušeností a rozsáhlá studie z roku 1990 financovaná americkou vládou dokonce uvádí, že minimálně 960 000 mužů a 1900 žen, veteránů konfliktu v jihovýchodní Asii, trpí PTSD (Post-traumatic Stress Disorder neboli posttraumatickou stresovou poruchou).[3] Nelze zde tudíž hovořit jen o psychické náročnosti války ve Vietnamu, nýbrž také o pokročilejších diagnostických nástrojích a přesnější klasifikaci poruch. V každém případě je dobře rozeznatelné, jak velký vliv měla největší americká válka druhé poloviny dvacátého století.

CESTA K „AMERICKÉ VÁLCE“ – FRANCOUZI VE VIETNAMU

Po osvobození francouzských kolonií od japonské okupace v roce 1945 se nezdálo, že by Paříž toužila cokoliv ve „své“ Indočíně měnit. Ač francouzská vláda prahla po statu quo ante, případně po ještě větším utužení koloniální říše, situace v místě se jednoduše transformovala. Dějiny kráčely rychleji a jiným směrem, než by si Francie a zbytek koloniálních mocností Evropy přály. Historik Max Hastings pojmenoval jednu kapitolu pojednávající o francouzském angažmá v Indočíně Špinavá válka, což je více než trefné.[4]

Během druhé světové války byl prostor francouzské Indočíny pod nadvládou císařského Japonska, nicméně francouzská koloniální správa zodpovídající se kolaborantskému režimu ve Vichy zde stále existovala a vytvářela tak mocenskou strukturu na první pohled paralelní, v každém případě však podřízenou té japonské. Třetím mocenským hybatelem, který vyrůstal ze samotného domácího obyvatelstva, bylo národně osvobozenecké hnutí toužící po samostatnosti, po odstranění jak japonských dobyvatelů, tak francouzských kolonizátorů. Brutalita japonské okupace byla a je neoddiskutovatelná, přesto Vietminh (reprezentant touhy Vietnamců po sebeurčení; plným názvem Liga za osvobození Vietnamu) a nejen on tvrdil, že chování Francouzů k domácímu obyvatelstvu nebylo o nic lepší, ne-li přímo horší než přístup Japonců, těchto příslovečných „Prušáků Asie“.

Ho Či Min, předseda Viet Minhu. Snímek pochází z roku 1950 a na pozadí je jasně patrný obraz Lenina a Stalina.

V oblasti francouzské Indočíny se angažovala také americká strana, ne příliš zásadně – hlavním úkolem bylo dodávání menšího množství ručních zbraní vietnamskému, protijaponskému odporu, výcvik jeho bojovníků, přičemž vše bylo motivováno vytvořením záchranné sítě pro sestřelené spojenecké (britské, americké) bojové piloty a letecké osádky v oblasti. Skoro by se někdy mohlo zdát, že OSS (Office of Strategic Services – Úřad pro strategické služby, předchůdce CIA) stál u zrodu Vietminhu, respektive jeho prvního rozmachu.

Po vytlačení Japonců z oblasti se nezměnilo pro místní obyvatelstvo v zásadě nic. Zprvu u části obyvatelstva a protifrancouzských, nebo minimálně pro samostatnost horujících elit vzbuzovaly veliké naděje Spojené státy americké. Jak bylo právě uvedeno, pomáhaly Vietminhu v jeho partyzánském boji proti Japoncům dodávkami výzbroje, ba dokonce výcvikem (skrze první americké vojenské poradce na území Vietnamu), ale s koncem války se stáhly a přenechaly veškerou moc druhou světovou válkou nalomené, možná až zlomené, o to však agresivnější Francii. Vietminh sílil, jeho část získala funkční vojenský výcvik, relativně mnoho zbraní – i po ustoupivších Japoncích – a hlavně sílila všeobecná touha po samostatnosti a s ní tudíž i jeho odhodlání působit politicky i vojensky.

Jako zásadní problém kolonizátorů se ukázala zároveň politická vůle i nevůle doma ve Francii. Zatímco všichni „jestřábi“ toužili po udržení koloniálního panství (nemluvě o těch, kdo měli v Indočíně přímé ekonomické zájmy) a věděli, že bez použití ozbrojených sil se to nepovede, velká část domácí politické scény si bolestně uvědomovala, že nasazení pravidelné francouzské armády není pro veřejnost po „nevyhrané“ světové válce přijatelné. Respektive jakákoliv vláda, jež se pokusí poslat do Indočíny bojovat a umírat odvedence z Evropy, okamžitě padne, a to zřejmě za dramatických okolností s tím, že jakýkoliv politik, který by takové řešení prosazoval, končí s určitostí veřejnou kariéru.

Proto francouzská politická a vojenská reprezentace zcela logicky vybraly cizineckou legii, případně koloniální jednotky, a také se snažily posílit spřízněné vietnamské formace v Indočíně. Vojenské operace v Indočíně měly zpočátku charakter protipartyzánských akcí, velmi rychle se ovšem do situace vložily zásilky zbraní, vybavení, výstroje i poradců ze spřátelených komunistických zemí (zejména z Číny, následně také ze Sovětského svazu). Francouzi i Američané obratem začali vnímat i interpretovat celý konflikt jako boj demokracie proti komunismu.

Postupem času se měření sil proměnilo z místních šarvátek v povstání rozsáhlejší, vyústivší v plnohodnotnou válku, kdy francouzské síly, již masivně podporované finančně i materiálně Američany, nedokázaly dostatečně pružně reagovat a byly přinuceny přejít do defenzivy.[5]

Tzv. první indočínská válka má také silnou českou, potažmo československou stopu, neboť v řadách francouzské cizinecké legie bojoval nezvykle vysoký počet Čechů a Slováků. Celé toto téma v podstatě znovuobjevil a zpracoval Ladislav Kudrna.[6] Coby velkou zvláštnost lze zmínit, že k tomuto historickému období vznikl v Československu dokonce film – jmenuje se Černý prapor (r. Vladimír Čech), debutoval v něm František Peterka –, který šel do kin v roce 1958. To již předem vypovídá o jeho ideologickém zabarvení, nikoliv ale o jeho překvapivé kvalitě.

I vzhledem k tomu, jak jednu klíčovou událost roku 1968 (obléhání základny Khe Sanh) vnímali Američané, je nutno podívat se zpátky též na bitvu u Dien Bien Phu, předznamenávající úplný konec francouzského koloniálního panství v Indočíně. Na počátku stálo rozhodnutí francouzské generality – ve světle dalších událostí přinejmenším nesprávné – vlákat protivníka – Vietminh – do pasti a svést pokud možno otevřený boj, který by osvobozeneckou organizaci zmrzačil nebo zcela zlikvidoval.

Vietnamští vojáci vztyčují vlajku nad francouzským velitelstvím v pevnosti Dien Bien Phu.

Bitva probíhala mezi 13. březnem a 7. květnem 1954. Francouzi ani zdaleka neočekávali, že Vietminh bude schopen dopravit na bojiště v nepřístupném terénu tak velké množství těžkých zbraní a munice, údolí Dien Bien Phu se tedy obratem proměnilo v past naopak pro ně. Zhruba jedenáct tisíc příslušníků francouzských a koloniálních ozbrojených sil se v kruté bitvě postavilo minimálně čtyřnásobné převaze. Nevěřícnost francouzských stratégů se brzy proměnila v čirý děs a v Hanoji se začalo sázet ne na to, zda pevnost padne, leč jak brzy.

Ani absolutní francouzská vzdušná převaha nevedla k vítězství, pevnost Dien Bien Phu byla útočícím Vietminhem doslova naporcována. Jeden opěrný bod za druhým padal do rukou Vietminhu, nicméně výměnou za velké ztráty při zpočátku hlavně frontálních útocích. Nepomohly ani masivní shozy materiálu (brzy totiž nebyla přistávací dráha použitelná, neboť se octla pod nepřetržitou palbou nepřátelských sil) a relativně početné posily v podobě parašutistických výsadků. Pevnost byla donucena se vzdát, na osm tisíc francouzských a koloniálních vojáků padlo do zajetí, z něhož se jich nicméně mnoho nevrátilo.[7] Příznačné i s ohledem na přesah ke Khe Sanhu je, že Francouzi uvažovali v jisté kritické fázi bitvy o tom, že by na koncentraci Vietminhu u Dien Bien Phu byla svržena atomová puma, kterou by pochopitelně poskytli Američané. Pro ně to však nebyl námět k dlouhým diskusím, návrh prakticky obratem zamítli.

Pravděpodobně nejdůležitější na celé bitvě byl fakt, že probíhala ve stejné době jako mírové rozhovory v Paříži a pro osvobozeneckou delegaci se její vítězné zakončení stalo klíčovou pákou. Výsledkem všeho jednání bylo ostatně stažení francouzských sil z Indočíny, samostatnost celého regionu včetně Vietnamu, respektive jeho rozdělení na severní a jižní část. A jak už to v historii bývá, toto od počátku kritizované řešení mělo vést jen k další válce, o nic méně krvavé nežli té, která právě skončila (skončila-li vůbec).

Odchod vojáků byl provázen nejen ponurými slavnostmi pořádanými odcházejícími Francouzi, přehlídkami, patetickými proslovy, ale také krutou skutečností, že od roku 1945 v této kampani zahynulo přes devadesát tisíc příslušníků jejich ozbrojených sil. Současně se tvrdí, že Francouzi těsně před odchodem provedli bezpočet sabotážních akcí, popřípadě odvezli všechno, co odvézt šlo. Navzdory tomu si nelze představit, že by zmizeli všichni Francouzi. Odešla armáda a správa, zmizeli úředníci, ale majitelé plantáží, obchodníci a další obyvatelé francouzského původu jednoduše zůstali.

Jejich podporovatelé, domácí exponenti koloniální moci, vzdělanci, bohatší vrstvy, nábožensky orientovaní (ať už katolíci, či buddhisté), ti všichni prchali ve velké, mnohaleté migrační vlně ze severu Vietnamu na jih. Z nově ustanoveného komunistického ráje do ne zrovna dokonalého (vzpomenout si stačí jen na korupci a dosti volné zacházení se zákony a právem) jižního Vietnamu. Tato vystěhovalecká vlna údajně čítala až milion osob. Sever se uzavřel do sebe a jeho komunističtí představitelé sledovali jen jeden dlouhodobý cíl – sjednocení obou Vietnamů, samozřejmě pod jejich vlajkou a vládou.

Exodus obyvatelstva se netýkal výhradně severu, jak by se mohlo zdát, také z jihu, a to právě na sever, odešlo asi 260 000 lidí (převážně členů Vietminhu a jejich rodin), tedy zhruba čtvrtina z úhrnu těch, kteří opustili sever.[8]

Mimochodem Maurice Matloff, americký vojenský historik (oficiální historik US Army), projevil zvláštní dávku touhy po zjednodušování, když v úvodu kapitoly o americké přítomnosti ve Vietnamu ve své knize napsal: „Válka ve Vietnamu [americká, pozn. autora] byla dědictvím neschopnosti Francouzů potlačit nacionalistické síly v Indočíně…“[9] Skoro jako kdyby tím naplňoval staré dobré rčení: po bitvě je každý generál. Vždyť Američané byli minimálně politicky a rozhodně finančně zainteresováni i na této porážce.

Jistě, vliv první indočínské války na světovou (případně francouzskou) kinematografii nebyl tak veliký jako vliv amerického působení ve stejném prostoru později, nicméně je záhodno zmínit několik povedených nebo alespoň zaznamenáníhodných příkladů. Z nejnovějších můžeme uvést snímek Les Derniers Hommes (2023, r. David Oelhoffen), který první indočínskou válku chronologicky předchází, odehrává se na začátku roku 1945, kdy se Japonci rozhodli zlikvidovat francouzskou vojenskou přítomnost, kterou do té doby svým způsobem v Indočíně „tolerovali“. Jmenovat si zaslouží také snímky Les Confins du monde (2018, r. Guillaume Nicloux) a Ciel Rouge (2017, r. Olivier Lorelle), odehrávající se na počátku vietnamsko-francouzského konfliktu.

Snímek La 317ème section (1964, r. Pierre Schoendoerffer) diváka již vrhá přímo do první indočínské války a pojednává o skupině vojáků, kteří se pohybují vietnamským terénem v neustálém kontaktu s Vietminhem. Patří tak k velmi realistickým válečným filmům. A zapomenout nelze ani na dva filmy, které se přímo zabývají největší bitvou řečeného konfliktu, a to střetnutím u Dien Bien Phu. Nejdříve to byl tentokrát americký Jump Into Hell (1955, r. David Butler), natočený velmi záhy po bitvě samotné, a následně francouzský velkofilm Dien Bien Phu (1992, r. Pierre Schoendoerffer). Režisér dvou význačných, výjimečných, zde zmiňovaných filmů Pierre Schoendoerffer (u obou snímků napsal také scénář) čerpal z vlastní zkušenosti, neboť v Indočíně sloužil, stal se armádním kameramanem, a dokonce se jako takový ocitl uprostřed obklíčení a bitvy o Dien Bien Phu. Není zcela jisté, co se stalo s filmy, které natočil v poslední fázi bitvy, kdy pevnost byla již odříznutá a pořízený materiál nemohl být odvezen letecky. Někdy se uvádí, že ho Schoendoerffer sám zničil, někdy že mu byl odejmut vítězi a zmizel neznámo kam. Válkou v Indočíně (a následně v Alžíru) se zabýval také snímek Lost Command (1966, r. Mark Robson) s Anthony Quinnem v hlavní roli.

V tomto případě i v následujícím textu nechávám stranou románová zpracování tématu, doby a geografického území, jednoduše k tomu není dost prostoru, přestože se jedná o velmi specifickou a zajímavou odnož (nejen) francouzského historického či přesněji válečného románu.

AMERIČANÉ VE VIETNAMU VLETECH 1964–1968

Rok 1964 se obvykle označuje za počátek aktivní americké přítomnosti ve Vietnamu, ač vojenští poradci (nemluvě o vojenském vybavení a penězích) se pohybovali vjihovýchodní Asii již po nějakou dobu. Roky 1954–1963 každopádně představují pro západní historiky obvykle jakési slepé místo vdějinách Indočíny, a tedy obou vietnamských států. Umělý vznik právě těchto dvou států znamenal, že jako první byla třeba nutná konsolidace toho či onoho útvaru. Na jihu byl stát – nutno říci taktéž autoritářsky orientovaný – pod větším a pečlivějším dohledem okolního světa, zatímco Severní Vietnam se světu rozhodl uzavřít. Výjimkou ztohoto historiograficky slepého místa je například objevná a rozsáhlá syntetizující práce Maxe Hastingse.[10]

Americká přítomnost byla zkraje více materiální a zpravodajská, vdruhé polovině padesátých let začala narůstat velmi pozvolna a teprve šedesáté roky přinesly skutečný příliv amerických prostředků, vybavení, zpravodajců, a hlavně amerických vojenských poradců či speciálních sil, které se již pozvolna bezprostředně zapojovaly do nekončícího konfliktu. Rychle se ukázalo, že bez této všestranné pomoci jihovietnamský režim není schopen udržet proti sílícímu tlaku ze severu. A zřejmě vkonečném důsledku to byla tato pomoc, která Jižnímu Vietnamu nedovolovala postavit se na vlastní nohy, závislost na Americe znamenala pro Jižní Vietnam, jeho vládu i armádu (ARVN) skutečnou zkázu, jelikož do státu se sice lily miliardy dolarů, armáda a letectvo disponovaly úžasnými stroji, byla to však pouhá prázdná skořápka. Mnozí velitelé bojových jednotek ARVN si totiž příliš zvykli na direktivní vedení ze strany amerických důstojníků, takže nebyli schopni samostatných akcí.

Americká prezidentská administrativa přece jen rozhodla, že Vietnam je místo, kde je nutné se okamžitě postavit narůstající komunistické moci nejen vjihovýchodní Asii. Vietnamský konflikt stále pokračoval, tentokrát se do něj měly otevřeně, aktivně a masivně vložit americké ozbrojené síly. Za prvního Američana padlého ve Vietnamu bývá označován seržant Richard Bernard Fitzgibbon, nicméně Fitzgibbon nepadl vboji, byl vSaigonu zavražděn dalším Američanem 8. června 1956.

Prezident Lyndon B. Johnson plně podporoval jihovietnamskou vládu a diskutabilní Tonkinský incident následně ospravedlnil rozhodnutí zapojit se do vojenských operací.[13] Na konci roku 1964 USA měly ve Vietnamu přes dvacet tisíc mužů, kteří byli sice stále označováni jako poradci a působili výhradně vrámci jihovietnamských ozbrojených sil, to se však mělo velmi rychle a dosti znatelně změnit.

Bombardér B-52F Stratofortress. Právě masivní nálety na severovietnamskou infrastrukturu měly razantní měrou přispět ke zlomení odporu protivníka.

Shazování zásob během operace Junction City.

Helikoptéra UH-1D stoupá do vzduchu během operace vúdolí Ia Drang vlistopadu 1965.