Date: 2026-09-08T11:57:56+00:00

Emil Tréval

VYVRÁCENÉ DUŠE
sestavil a doslovem opatřil Petr Boček

Carcosa

Kroměříž, 2026

Vyvrácené duše – Emil Tréval

© Carcosa – Tatiana Žáčková, 2026

Výběr a doslov © Petr Boček, 2026

ISBN 978–80–88662–49–5 (tištěná kniha)

ISBN 978–80–88662–55–6 (EPUB)

ISBN 978–80–88662–56–3 (MOBI)

ISBN 978–80–88662–54–9 (PDF)

„Připadám si jako anatomický preparátor.

Jenže ten třásní tkáně mrtvol a já nervy živých lidí.

Ale nůž můj je o to ostřejší, oč předčí myšlenka hmotu.“

(Emil Tréval: Polární hvězda)

Revoluce

(Finále „biologického náčrtku“)

Zdálo se mi, sedícímu v šeru a pohlížejícímu do řeřavých oblak dalekého západu, že jemná zářivá mlha obestírá mé oči, že ze země vystupují páry, kouř, syčící oheň, a pojednou nabylo mé okolí hrozné, podivné tvářnosti.

Octnul jsem se v době samovlády prvotvorů, bez pohlaví, bez ústrojí, bez barvy. Divným změtením pojmů mohu tu dýchati v ovzduší 37 stupňů, prosyceném u vysoké míře kyselinou uhličitou, čirého kyslíku a vodíku i jinými nebezpečnými plyny. A nežiji tu sám, obrovské mátohy lidské, hlavy v oblacích, nohy nedozírné propasti, tělo z mlh, páry a země žijí tu se mnou. Průhlednou, jako rosolovitou, ohromnými páry prostoupenou kůží jejich vidím prosvítati svaly, jakožto ohromné balvany masa; v cévách ne menších než hlavní roury plynovodů valí se tělesa krevní zvící bochníku v proudu čiré, vlnící se tekutiny, v níž zároveň plují i organismy jiné. Nejbystřeji žene proud středem cévy, na stěnách plíží se jednotlivá tělíska jaksi líně, tu a tam se zachycujíce, některé unikají otvorem nějakým ve stěně cévy ven do sousedních tkaniv.

Náhle povstal v cévě, na níž patřím, šum a zmatek. Neznámým způsobem, snad vdechnutím, zapadlo do jícnu tohoto organismu hejno špalkovitých, v čilém pohybu jako roj včel vířících hmot. Množství jich zahynulo, zachyceno řasami povlaku slizničního v ústech i hrdle, valná část však prodírá se kupředu, překonávajíc odporný sobě pohyb na řasách průdušky a vniká až do nejmenších průdušinek a nálevek. Jednomu z vetřelců podařilo se již vniknouti tenkou stěnou do naší cévy plicní, jiný následuje ho v patách, otvor v cévě se zvětšuje a již se hrne dovnitř celý roj. Ihned obsazují vchod a brání se proti bouři ze všech stran na ně kvačící.

Celé okolí povstalo poplašeno a hotovo k boji proti cizorodým loupežným živlům. Krevní tělesa mačkají i požírají, koho mezi sebe dostanou, vnitřní povláčka cév zachycuje tisícem jemných, však pevných ramének vetřelce, zadrhuje kol nich kličku a dusí je. Na každého vetřelce sápe se několik domácích bojovníků, avšak útoky proti nim jsou po většině bezvýsledné, majíť příliš pevné krunýře. Domácí pak posádka značně větším počtem padlých pokrývá bojiště.

Zdá se mi, co na boj pohlížím, že rozeznávám i jednotlivé bojovníky. V beztvarých, neb špalkovitých, tyčkovitých i kulatých, zkroucených i rovných tělesech rozeznávám jiskřící oči, vláskovitá, divoce máchající ramena, nohy a vše to je v chumáči a boji spleteno. Tam opodál pluje na šupině krevní statný rytíř, v jehož žilách, kdyby jakých měl, plynula by asi ta nejmodřejší krev na světě. Jestiť složen z beztvarého rosolu či buničiny. Odhodlaně vrhl se v boj; tento stával se zuřivým. Množství mrtvých, rozdrcených odplavil proud neb vyvrhl nějakou postranní záklopkou ven do průdušky. Vetřelců neubývalo, naopak, neboť zatímco přední porůznu padali, rozmnožoval se zadní voj zcela pohodlně dělením, dosáhnuv příznivé půdy i podmínek ostatních k rozmnožování. Již nebylo jim třeba omeziti se na pouhou defenzívu, postupovali útočně, zaplavili okolí, rozptýlili domácí obranu a proměnili jasný proud krevní v temnou sedlinu. Kvapem rozmnožovali se, vysílajíce výbojné čety na vše strany. Některé oddíly byly přemoženy a zničeny, jiné však postupovaly se zdarem, říše dobyvatelů rostla. Celé pletivo vlásečnic podmanili již své vládě, činíce kol sebe záhatě na obranu proti domácím silám, jež se zdlouhavě na místo dostavovaly a zpravidla s nepořízenou se vracely.

Dobyvatelé nazývali sebe zajisté nějakým hrdým jménem, prozaická věda je však teprve nedávno blíže seznala a nazvala je druhovým jménem: Bacillus tuberculosus.

Konečně zaplavili i opanovali dobyvatelé krajinu do „nedozírna daleka“. Drť, sutiny a úlomky značily jejich postup, trosky byly základem jejich vlády a zdálo se, že zmrtvělá tkáň bezvolně se poddává svým zhoubcům napospas. Těchto bylo již na miliony a s takou pýchou, jakou sílu měli, sešli se nejstarší pohlaváři k poradě.

„Co nyní?“ znělo odevšad.

„Přestaňme na tom, co máme,“ radili jedni.

„Postupujme!“ volali druzí.

„Nedohánějme vše k nejhoršímu, síly organismu nás zničí, spojí-li se proti nám.“

„Nikdy!“ opáčila strana výbojná. „Svorně proti nám veškeré síly těla soustřediti není ani vůlí, ani možností u člověka. Nevěda neb nedbaje, vyčerpává k jiným malichernějším účelům životní sílu buněk tělesných a je takto sám hlavním naším spojencem. Řekněte naší hostitelce, ať netančí celé noci, nestahuje si hruď, nedlí valnou část dne v dusných, uzavřených prostorách, slovem ať zanechá všeho, co zeslabuje životní sílu a uvidíte, jak toho bude dbáti. Zeslabené buňky zotročíme snadno, jejich těla nám budou záštitou i potravou v první krutosti boje, a s těmito bezděčnými spojenci způsobíme organický převrat, rozklad, revoluci.“

„Revoluci!“ zajásalo množství. „Svět ustrne, až vypukne hrozný náš boj, jméno naše zůstane v dějinách všehomíra, v boji světů nesmrtelným písmem vyryto. Vzhůru k vítězství!“

Z nesrozumitelného, ohlušujícího šumu, jenž panoval v této chvíli, pronikalo jediné jasné slovo: „Revoluce!“

***

„Dej mi pokoj s revolucí!“ pronášela paní Hřebenová oblíbené svoje pořekadlo, sedíc u lože své neti, slečny Matildy Žeravské. Tato ležela přede mnou v sněhobílých poduškách, krásnou hlavu majíc mdle nachýlenou a kde havraní kadeře její splývaly, ležel bílý, krajkový šátek s malou, rudou skvrnou.

Čtvrt hodiny před tím byla čilá a veselá, náhle bodlo jí něco v prsou, do úst vedrala se jí sladká, fádní chuť a lehkým zakašláním vyřinula se jí ze rtů kapka krve.

Co jsem slečnu Matildu lékařsky vyšetřoval, prolétly hlavou mou, jako v známé pohádce z tisíce a jedné noci hlavou sultána, jenž ponořil ji na okamžik do očarované vody, všecky dříve popsané domněnky.

Neshledal jsem však objektivně na plicích ni nejmenší známky nějaké nemoce, dýchání bylo hluboké, rytmické a tiché. Upokojil jsem tudíž dámy tak dalece, že daly se ihned do šveholu o módě, městských klepech a jiných zajímavých předmětech.

V duši mé zůstala tesknota. Vzmuživ však svou energii, jal jsem se přemýšleti, jak co nejúčinněji lze zabrániti počínající a dosud nedostupné zhoubě v mladém tomto organismu.

Pocházelať slečna Žeravská z rodiny veskrze souchotinářské.

(Národní listy, 1889)

Sadismus

(Črta)

Poštovní oficiál Friedrich Edelweis u vídeňské hlavní pošty seděl mrzut u svého stolku. Zavilá zloba byla ostatně jeho obvyklou staromládeneckou náladou, stupňovanou tentokráte deštivým počasím, trvajícím už po pět dní. Prosím vás také, z kavárny do kanceláře, pak do hospody, zase do kavárny a zase do hospody, z puchu do puchu, bez doušku volného vzduchu za branami, bez kusu přírody, zeleně, vody, to aby ďas netratil humor! Aby to vše kat spral! U okénka, za zástěnou, již chvíli něco šustělo, nyní ozval se nesmělý klepot.

„Co je?“ zavrčel Edelweis.

„Prosím — jsem tu dobře? Peněžité zásilky — poste restante?“

Z okénka dívala se ubledlá, ne právě ošklivá tvář dívky.

„Prosím,“ odvětil pan Edelweis mírněji.

„Mám zde, prosím, peníze na adresu Božena Kröplová?“

„Máte průkazy, slečno?“

„Zde, prosím. Domovský list.“

„Ten stačí. — Češka?“

Neodpověděla. Domovský list byl český. Ostatně to pan Edelweis ihned poznal podle tvrdé němčiny slečniny. A Božena! Jak se slušná dáma může jmenovati Božena! I na bonnu, guvernantku je to — provokativní. Patrně poddajná duše.

Ledabyle přemítal pan Edelweis poukázky. Déšť zabubnoval prudčeji do skleněného světlíku dvorany, vítr zavyl. Aby to psí počasí už čert vzal! Jde to na nervy.

„Nic tu není,“ utrhl se pan Edelweis jako od řetězu a hodil vztekle balík poukázek do přihrádky. Jedna z nich vypadla na stůl. Pan Edelweis vrátil list domovský a už si Kröplovy nevšímal. Odešla. Teprve za chvíli zavadil loktem o vypadlou poukázku. A vida! Božena Kröplová, 150 korun. Zasílatel Hugo Nöttig, ovšem jméno fingované, vsadil by se. Nějaký ženáč, který vyrovnává tajný hřích. Zapletl se asi s tou drátenicí, a ta si ho teď podává. Prosit! Je to čeládka na světě! Pan Edelweis byl rád, že poukázku zapřel. Škoda těch krásných peněz pro takovou! Taková je vydělá lehce, za den, za dva, je-li šikovná, kdežto poctivý člověk, aby se koňsky dřel, než sto padesát korun sežene. Aby pracoval měsíc!

Jako například on. Slouží už jedenáct let a má měsíčně sto devadesát korun. Padesát ho stojí měsíčně byt s posluhou, ostatní projí. Ani do divadla nesmí. Hanba!

K večeru byla tu slečna. Nedočkavá zase. A zase, že tu peníze býti musí.

„Že musí?“ vycenil na ni pan Edelweis žluté zuby. „Tedy vám je snad zapírám, vy — slečno! Snad vám je chci ukrást? Buďte tak laskavá, má nejmilostivější!“

„Ale to není možno!“ zavzlykala Kröplová. Ženský pláč, to byla idiosynkrasie páně Edelweisova. Takovou brečnu, říkal, nejlépe utopiti. Ano, utopiti! A odešel od svého stolu, aby se plačtivé údolí vyplakalo podle chuti a potřeby. Ale což kdyby jí někdo poradil, aby si šla stěžovat řediteli? napadlo pana Edelweise. Hlouposti! Ta podle toho nevypadá. A kdyby, pak prostě poukázku přehlédl. Papež také jmenuje zloděje svými monsignory a článek víry praví, že je neomylný. Což teprve c. k. poštovní oficiál! A nyní zrovna peníze nevyplatí!

Teplé blaho zahřálo při tomto rozhodnutí pana Edelweise. A hřálo po celý večer i v noci, když se probudil a na zadrženou poukázku pomyslil. A slíbil si, že uchrání těch sto padesát korun před hladovou drátenicí co nejdéle. Ať si zase brečí, slzy její mu nebudou už protivné, ba bude se na ně dívati s pocitem rozkoše. Ona bude ještě bledší, bude žalostivě prositi. On jí dá malou naději, bude na oko hledati a nakonec se jí vysměje. Ovšem nenápadně, takovou jemnou ironií. Blázna si z ní ztropí. Vida, jak si člověk i v podřízeném postavení i při psím počasí může lacino zábavu zjednati! Takovou hrou na slepou bábu. Pan Edelweis se z rána protahoval blaženě na svém loži. Tím blaženěji, že si představoval, jak ta Češka někde v podnájmu — že ta nemá svůj byt, na to by vzal jed — pod roztrhanou přikrývkou se zimou třese a pláče. On má její osud ve své ruce.

Pan Edelweis si připadal jako malý pánbůh a zlíbilo se mu býti nemilostiv. Mohl by dáti jednomu ženskému tvoru štěstí, ale nechce. Právě naopak. Zlíbilo se mu, aby byla nešťastna, hodně nešťastna!

Ovšem, že hned po osmé hodině, ještě si ani rukávce z ruské kůže nenatáhl, byla tu Kröplová pro své peníze. Měla modré kruhy pod očima a pysky okoralé. Oči se jí horečně leskly. Pan Friedrich Edelweis pochyboval, že večeřela, ale nepochyboval, že po celou noc starostí oka nezamhouřila. Nepromluvila, jen prosebně se dívala. Věděla, že už ji zná a že ví, co chce.

Pohled na ni působil panu Edelweisovi rozkoš. Podivnou, nebezpečnou rozkoš, lechtivý a napínavý pocit, jehož novost byla vysoce zajímavá. Představoval si, jak ta harfenice postupně hubne, tratí se, oči jí zapadají, barva bledne do mrtvolnosti, už je z ní kostra, dodělává, zmučena, rozdrcena — ha, jaký to obraz!

Pan Edelweis byl rozený Vídeňák, zkusil už mnoho na světě, ale takového zvláštního, příjemného pocitu ještě nezakusil. Važme si toho, prodlužme to, studujme, jako okoušíme zvolna dobré víno na jazyku, pikantní, sousto s pietou a co nejdéle rozmělňujeme! Oh, pan Edelweis byl vivisektor svého já, pozorovatel, psycholog! To mu bylo vrozeno. A snad přílišná analýza znechucovala mu tak rychle veškeré požitky. Bylo mu sotva čtyřicet, ale blazeován byl jako osmdesátiletý a vypadal jako šedesátník. To dělala pleš a bílý plnovous jako sníh. V novém pocitu bylo pro pana Friedricha Edelweise něco zmlazujícího, vědomí, že jsou ještě nepoznané požitky i pro něho na světě. A bystře vycítil, že jeho požitek spojen je nerozlučně s utrpením Boženy Kröplovy.

Promluvil několik ironicky vlídných slov se zklamanou a propustil ji, vybízeje ji, by odpoledne též přišla se pozeptat, že snad to zatím přijde.

Provázel očima vyhublou, v černý odřený šat oděnou postavu její, jak potácivě brala se dvoranou. Mnul si radostí ruce a byl k dalším stranám velmi vlídný.

Těšil se, jaká bude Kröplová odpůldne, jaká večer!

Aby s ní zapředl milostný poměr, ani ho nenapadlo. Takových měl mnoho, nic nového pod sluncem pro něho. Využitkovati její zoufalé situace a bez lásky jí užíti, to by bylo sprosté. Sprosťákem nikdy nebyl, věděl, co je sobě povinen. Nebyl zvyklý dojídati zbytky po jiném, po nějakém Nöttigovi, jenž se jistě ani Nöttig nejmenuje.

Poukázku pro Kröplovou měl pečlivě zamknutou, aby snad nějaký kolega, v nahodilé jeho nepřítomnosti, ji nevyplatil.

Pan Edelweis obědval zase s chutí. Pomyšlením, že Kröplová na oběd jistě nemá, chutnala mu i hostinská kuchyně, na niž dosud láteřil, jak náleží.

Odpoledne ptal se Kröplovy soucitně, zda jí snad neslouží žaludek, že by měla jísti lehké maso, takhle drůbež a z této jen prsíčka, to že je silné, záživné a píti jen dobré víno, starý ročník Vöslavského. Když se drátenice rděla a nemotorně usmívala a lhala, div nezatleskal rozkoší: Bravo!

Oči jeho téměř rentgenovaly prázdný její žaludek. Hlavu by za to dal, že prázdný. Kdyby ta ženská věděla, že zde má 150 korun! Zapíral jí to klidně, s imponující jistotou dobrého herce a se soucitem dobrého člověka. Jen se ironicky usmíval, když se zoufalou tvrdošíjností tvrdila, že peníze tu míti musí, a ukazovala nějaký dopis neznámého odesílatele. Věřil, a odmítal diskrétně do listu nahlédnouti.

Večer opakovala se hra. Kröplová vzlykala, až ztratil i dobrácký pan Edelweis trpělivost. Zpražil její dotěrnost jadrným hrubstvím rázu vídeňského. Urážlivým, sprostým a výsměšným. Hoj, jak se zalekla, jak zalezla do sebe a schoulena plížila se odtud! Jako kdyby psa kopl. Z celé postavy její vanula beznaděj, ba více než beznaděj. Pan Edelweis prováděl očima každý její pohyb, vyběhl za ní do síně a díval se, jak mizela v proudu lidí. Jak se zastavovala, ohlížela, rozmýšlela! Jistě že nemá na nocleh. Poslední koně z maštale, řekl si pan Edelweis. Bude bloudit po ulicích celou noc. V dešti a zimě! Nyní byl pan Edelweis rád, že je tak nepříjemno. Přál si, aby místo října byl prosinec, třeskutý mráz. Harfenice bude spát snad někde v parku na lavici, snad v plynové rouře, snad na policejních pryčnách, až ji noční tulačku sebere stráž. Rozkoš!

V noci zdálo se panu Friedrichu Edelweisovi, že je španělským inkvizitorem ze středověku, jak o nich čítal v krvácích, že vlastnoručně natahuje na skřipec obnažené ženy, že jim šroubuje palce, až krev za nehty vystřikuje, že drtí jim španělskými botami holeně, až kosti pukají a ženy strašlivě řvou. A oběti inkvizice měly vesměs obličeje Boženy Kröplovy. Mocná rozkoš ho při tom prolínala. Když zrána procitl, měl špičku jazyku venku a pot na čele. Bylo v pokoji teplo. Když si pomyslil, že Božena Kröplová bloudila celou noc, zkřehlá, hladová, nešťastná, olízl se, protáhl se labužnicky a vzdychl rozkoší: Život je přece ještě krásný!

Vydá už dnes peníze Boženě Kröplové? Ba ne! Leč by byl blázen, aby se zbavoval těch zajímavých pocitů. Konečně jí je bude nutno dáti, ale měl tajnou naději, že ona se jich nedočká. A kdyby, vybere si zase jinou lačnou čekatelku k podobné hře. Oh, bude se baviti novým, originelním způsobem!

Božena Kröplová přišla ráno zase. Vlastně její stín, do rakve ji položit. Bylo to s ní asi mnohem horší, než si pan Edelweis představoval. Okamžik váhal, již již otvíral stolek, ale pak se přemohl. Hlasem plným ironického politování odvětil na dotaz, že peníze tu ještě nejsou. Bohužel! Zůstala zkamenělá, obraz dokonalé derouty. Pan Edelweis větřil blížící se katastrofu. Tušil ji dle závanů mrazivé rozkoše, která přebíhala mu po zádech. Jak to ta ženská provede? Provaz, jed, voda?

Ale snad se v ní klame, snad je to běhna, zbabělá, na životě lpící?

Ale taková by se nedala, ta by už dávno byla u ředitele s reklamací. To by bylo hloupé! Nu, řekl by, že poukázka zanesena byla na jméno Božena a ne Kröpl, on není povinen znáti česky a věděti, že Božena je jméno křestní. Anebo řekl by, že poukázka zapadla za zásuvku, stává se i to. Nic by se mu nestalo.

Ale Kröplová k řediteli nešla. Dala Edelweisovi sbohem. Podivným, zlomeným hlasem. A oči její se loučily, usmívaly.

,,Na shledanou, slečno!“ volal za ní Edelweis okénkem a třásl se utajeným smíchem. To je švanda, že by za ni desítky nelitoval.

Ach, už je má na sobě milá Božena, palečníky, boty — oči plné bolesti upírají se na něho. Zábavička, skvostná zábavička!

Ale jaké to nesmysly, že by on byl mučitelem! Je čestný muž a za nic by ruky na ženu nevztáhl. Nepochopoval, jak někdo ve zvířecím vzteku může brachiálně týrati ženu. Gentleman tak nikdy nečiní. On byl vždy jen pro morální působení, pro duševní tresty opovržením, satirou.

Večer — přijde ona zase? Pan Edelweis byl zvědav, jak to dlouho ta ženština vydrží. I ty nejlepší ženy lpí na životě jako kočky. Kdyby přišla, bylo by to — zklamání.

Ale Kröplová večer nepřišla. Panu Edelweisovi zabušilo nepokojem srdce. Ale nepokojem, v němž bylo očekávání. V noci spal špatně, zdálo se mu, že vyplácí Boženě Kröplové 150 korun a prožluklá harfenice směje se mu do obličeje. Byl podveden, napálen.

Ale den nato odůvodnily noviny jeho očekávání. Hned při snídani v kavárně četl v ranních listech: „Včera k večeru skočila neznámá dívka z brigitského mostu do kanálu. Utonula, než přispěli zoufalé na pomoc. V kapse její nenalezeno zhola ničeho, mimo dopis tohoto znění: ‚Milý Hugo, čekala jsem na oznámenou pomoc marně. Myslím stále na Tebe a nemodlím se o to, abych zapomněla, jen vzpomínám a ráda. Myslím, že jsem už dožila, nemám energie k životu, snad proto, že už nemohu ničeho čekati. Po čem jsem toužila, se splnilo, a nevím, byla-li jsem příliš skromná, či naopak. V mém srdci bylo po celý život místo jen pro Tebe, pro nikoho jiného, a to vyplnilo celý můj život. Buď zdráv, a je-li toho ke Tvému štěstí třeba — zapomeň na Boženu.‘“

„Je to ona!“ vykřikl pan Edelweis radostně, až se sklepníci sběhli.

A dal se do srdečného smíchu, hladě si kymácející břicho.

Vyvrcholení podivné rozkoše, výboj všeho, co se v něm z ženy té nahromadilo. Oj, čekal katastrofu a ona se dostavila. Měl chuť tleskati. Ona ho nezklamala.

„Nyní jsem zvědav,“ řekl si pan Edelweis na cestě do úřadu, „zda si ten lump Nöttig sám pro peníze přijde.“

Ale nepřišel, zbabělec. A peníze připadly eráru.

Ale vzpomínka na Boženu Kröplovu zůstala světlým, krásným bodem, událostí plnou neznámé, hašišové rozkoše v duši pana oficiála Friedricha Edelweise. Trhal ještě dále z nového stromu poznání, ale rajská chuť prvého plodu nikdy se mu už nevrátila.

(Zlatá Praha, 1911)

Smrt markýzy Valerie

(Črta)

Syta života, jehož krásnější polovice uprchla, bojíc se smrti, a přece po ní toužíc, ležela markýza Valerie de B. na loži ve vile Roubaix nad jezerem lemanským.

V komnatě bylo ticho a umělé přítmí, bílé podušky lože prosvítaly neurčitě šerem a přes tmavou pokrývku, obmykajíci ostré jakési tvary, visela bezvládně ruka.

Vtom ozvalo se od jednoho ze zastřených oken pronikavé, skřípavé zvolání: „Valerie, mon adorée!“ („Valerie, má zbožňovaná!“)

Polohlasý vzdech, zdlouhavý obrat a svislá ruka se pozvedla. Elektrický zvonek zazněl a za okamžik objevila se ve dveřích mladá dívka.

„Pan Weltli?“

Dívka zmizela. Za chvíli otevřely se znovu dvéře a vysoká mužská postava vešla. Bez dalších slov přikročil příchozí k oknu a vytáhl záclonu.

Proud světla vnikl do komnaty a osvítil nejprve souměrnou postavu mladého krasavce u okna. Mladý muž přikročil k loži. Z podušek vyzíral podlouhlý, ku bradě sešpičatělý obličej nápadně temné barvy, s vysedlými kostmi, zbrázděný zvláště kol nosu, úst a na čele vráskami, prohlubujícími se při každém pohybu svalů lícních. Oči byly polootevřené, kryté dlouhými řasami, téměř bezlesklé, leb pokryta byla vlasy prořídlými, černé barvy, sem tam prostoupenými šedými pásmy. Krk byl vychudlý, tenký, kůže na něm krabatila se v nesčetné, drobné záhyby, jež tmavější barvou svou činily pleť žíhanou.

Namáhavě protáhla se markýza na loži a kynula lékaři rukou, rukou, která byla černá až do modra jako celá ostatní její pleť, účinkem přílišného užíváni stříbrnatých léků, jež pak v podobě temného barviva usadily se v podkožním vazivu. Stav ten nazývá se argyrismus.

Doktor Weltli přistoupil k loži. Podávanou ruku přitiskl zlehka ke svým rtům a podržel ji zkoumaje tep. Na to vyšetřoval svrchní část těla své nemocné. Zvadlá, ošklivá kůže visela na hrudníku, jehož žebra, klíční i hrudní kosti ostře vystupovaly, nechávajíce mezi sebou prohlubiny. Pružnost kůže zmizela, vyzvednuté záhyby teprve po chvíli se vyrovnávaly. Svalstva tu téměř nebylo, jakési zbytky původního vaziva tukového sem tam vyplňovaly žalostné prázdno mezi kůží a kostrou.

Dle vzhledu byla to žena asi padesáti let, však vskutku nebylo markýze více nežli pět a třicet. „Zbožňovaná Valerie!“ zaskřehotal papoušek od okna.

„Valerie, má zbožňovaná,“ opětoval zas a zase po drahnou chvíli.

Lékař zatím skončil své vyšetřování.

„Nic nového,“ odpověděl na tázavý pohled markýzin hlubokým hlasem a zůstal ještě chvíli seděti. Hovořili o dietě.

„Jak dlouho může taková choroba trvati?“ otázala se pojednou markýza.

„Třeba dvacet let,“ vyhrknulo to z lékaře. Markýza chopila ho za ruku. Lékař zavrtěl hlavou.

„Nikoli, nejsme ještě tak daleko, ještě se nevzdáváme.“

Ruka markýzina povolila, víčka očí se unaveně přivřela a lékař se tiše vzdálil.

Sofie, Vladimíra, Valerie N…ová byla z vysokého rodu českého a vdova po markýzi de B., jenž zemřel před nedávnem jakožto konzul v Kairu. S chotěm svým žila jen dvě léta, načež se dobrovolně rozešli. Byla proslavenou krasavicí, uznanou královnou turfu, rovněž tak krásnou jako frivolní, omamovala své oběti jako had pohledem, chytala do sítí jako pavouk a nasytivši se odhazovala je s chladností. Byla zosobněným hříchem pro rodiče dospělých synů, postrachem mladých manželek i pomstou jejich zároveň, když vzplanulé k ní muže odkládala jako šaty, které nikdy dvakráte neoblékla. V šílení svém neznala žádných mezí, naprostá, žádnou ctností nezmírněná špatnost její nešetřila útlého věku ani vážného stáří, těkajíc od selské kytlice k salonnímu fraku, od sutany kněžské ku skvělé uniformě vojenské, od poloblbého venkovského krasavce přijímala blábolivé vyznání lásky s týmž, zpod víček vítězně zářícím pohledem a s touže něhou polootevřených rtíků, jako duchaplné tirády salonního lva. Svůdnictví jí bylo tak vrozeno, jako hadu lesklá kůže, jedový chrup a sykot. Byl to spíše Don Juan v sukních než Messalina, žádostivost její byla vznětlivá, bezohledně energická a rychle chladnoucí. Úsudkem světa pohrdala naprosto.

Žena tato umírala již po několik měsíců v Montreux, kdež zakoupila si vilu Roubaix. Nikdo o ní nevěděl, před světem zemřela markýzka de B. již o dvě léta dříve a společnost lidská si oddechla. Zalezla sem do své skrýše, jako smrtelně raněný dravec, aby tu dokonala.

Snad ještě více nežli nemoc, která, jak dobře věděla, byla nezhojitelná, ničila markýzu dlouhá chvíle, ji, která tonula dříve od rána do noci a od noci do rána v rozčilujících požitcích všeho druhu. Nervy její byly vysílené, nikoli však zničené a duch její nepozbyl ničeho ze své podnikavé energie. Lomcoval tímto bídným tělem, volaje po světě, po svobodě, po zaměstnání a zatím dusila ho těžká hmota, jejíž rozklad byl i samé Valerii chvílemi zdlouhavým. Jen jediný pohyb, jediná kapka z modré lahvičky v toaletním stolku a byl by konec všemu. Divila se sama, proč tak dlouho otálí.

Divokou originalitou vedena, volila si též svého lékaře. Věděla dobře, že doktor Weltli lékařství mnoho nerozumí, věděla však též, že upřímný Švýcar není s to ji oklamati, že jí každé chvíle poví čirou pravdu, jak to s ní stojí. Mimo to dojížděl dvakráte v týdnu doktor Martin z Ženevy na lékařskou návštěvu. S Weltlim setkala se před třemi lety v Bernu v hospůdce, kam v průvodu španělského kaballera po půlnoci zavítala. Při zavřených okenicích seděli tu ještě tři studenti, statně popíjejíce.

„Ďáble,“ pravil jeden z nich po německu, ukazuje špičkou dýmky své na Valerii, „ta by byla jediná s to mne přiměti ku skládání zkoušek. Pak by dal otec pokoj.“ A nespustil z Valerie více oka.

Pro markýzu bylo hračkou vypátrati adresu nového svého ctitele a výsledek námahy její byl dosažený doktorát a povýšení novopečeného doktora za tělesného lékaře markýzy de B. Bylo to již na sklonku bouřlivé její kariéry. Počínající úbytě míchy — jeden z vyhlášených lékařů byl tak brutálním, že do očí jí tvrdil, že jsou následkem nezřízeného života — pudily ji od té doby od kliniky ku klinice a zoufalou zapudily konečně do samoty.

Dokud mohla sama po světnici choditi, bylo jí jediným zaměstnáním, jež ji bavilo, sedati v rohu komnaty v altánku, jehož tři okna poskytovala jí čarovný rozhled. Přímo před ní zvedal své křivolaké témě Dent du Midi a za ním pnul se Mont Blanc. Ledovec kynul ledovci, dvě věčnosti pohlížely na sebe. Mysli markýziny chápal se úžas přecházející v zuřivost. Když si pomyslila, že zemře, že jí dávno nebude, když tyto skály ve stejné nehybné kráse státi budou, tu byla by nejraději celý svět rozdrtila. A za okamžik přála si býti takovým balvanem skalním, aby ještě dlouho pohlížeti mohla na svůj milovaný svět.

Později nevšímala si více ledovců, ale obrala si jiný, zábavnější pohled. Z lodí vystupovali na břeh cestující různého druhu, hlavně choří. Prohlížela si tedy kukátkem ty štíhlé děvy s mohutnýma prsoma, chorobně bledou tváří a velkýma očima, z nichž bleskotal plam voskových svící. Zdálo se markýze, že i ty kytice na prsou děv mají zvláštní zápach, jenž pronikal až k ní, zápach po umrlčině, a srdce její naplnilo se škodolibou spokojeností.

Když i to ji omrzelo, prohlížela si nižší kopce vůkol jezera, sledovala stříbrošedé mraky, jež nad nimi táhly seskupené v přepodivné tvary. Zdálo se jí, jako by velké červené skvrny na skalnatých bocích byly rány v těle těchto hor, jako by vodopády, řítící se z těchto boků do jezera, byly krví z ran těchto ubíhající, a v přeludu svém čekala, brzy-li hora vykrvácí a zřítí se do jezera.

To vše minulo, když nemohla se více sama z lože hnouti. Tu upadala ve snění. Bože, kdyby jen nebylo toho snění! Však stále bráti opium nemožno, a tak nezbývalo, než podrobiti se. Zřídkakdy vykouzlil jí šotek obraznosti situace i příhody nebývalé, nemožné, plné půvabu novosti a onoho rozehřívajícího přísvitu, jenž oblétá vždy chiméry a jenž je blazeovaným duchům příjemným omamujícím prostředkem. Častěji však přicházely jí na mysl výjevy, jež znala, jež prožila, vidiny nanejvýš nepříjemné! Hleděla je zpočátku utápěti v šampaňském, nedocílila však zapomenutí, ale podráždila žaludek k několikahodinným křečím. Oddávala se tedy po krátkém boji v osud svůj s tichým vzdorem.

Choť její byl sice o dvacet let starší než Valerie, při tom však vždy byl mužem galantním. Po dvouletém manželství usnesla se panička připraviti manželu překvapení dle jeho vkusu. Mladý nadporučík od hulánů, oloupená kasa manželova, společný útěk a ochutnáváni zapovězeného ovoce na smavé Riviéře — a věc byla odbyta. Ohromný skandál, rozvod. Nato rychle za sebou jako v kaleidoskopu jiné postavy. Elegantní hráč ze řemesla, jenž skončil v bagnu, učitel hudební, ruský šlechtic, vlašský hrabě pochybného erbu, vše to míhalo se jí znovu před očima. Vrhla se tehdy do rozmařilostí, jako horkem a žízní umdlený do chladné vody, s rozkoší ponořovala se zas a zas okouzlena vlastní krásou i úspěchy svými, nedbajíc, že plyne daleko od ochranné budky a všanc je vydává zvědavosti kolemjdoucích.

Posléze stávalo se jí to jednotvárným; i zajela zpět do Čech a oblékla na sebe roucho pastýřky, snila o idylách na lovčím svém zámku, o slastech upřímné lásky. Tu seznala Vavřince. Jak byl ten vesnický mladík podoben svému patronu, mladistvému jáhnu. Všecky děvy v okolí vzdychaly po něm a ona pyšná šlechtična měla se vřaditi ve skromný jejich šik? Nikoli, rázem si ho upoutala liliovými rameny kol krku, žhavými polibky svých rtů a sterým půvabem mladé, rafinované smyslnosti. Na podzim vrátila se do města a Vavřinec ji doprovázel v livreji — lokaje. Miloval ji stále a nemohl bez ní žíti, zněl prostý jeho důvod na námitky a předhůzky odkudkoli činěné. V Praze navštívil markýzu jednoho dne mladý hrabě P., s nímž se markýza velmi, velmi živě bavila. Při rozchodu pozvala hraběte na večer na čaj.

Sotva hrabě odešel, vstoupil Vavřinec všecek zbledlý a s jiskřícíma očima.

„Vy jste pozvala hraběte na čaj,“ vyrazil ze sebe.

„Ano, můj drahý!“ odpověděla markýza s chladným úsměvem, poklepávajíc mu na rameno.

„Nesmí to býti! To neučiníte!“ zvolal mladík hrozivě.

„A proč?“ tázala se markýza ostře.

„Nechci tomu. Nesnesu toho!“

„Nebuď zpozdilým, hochu, a neboj se ničeho.“ Blýskla naň černým okem a dodala lichotivě: „Tebe mi nenahradí!“

Večer se přiblížil a hrabě se dostavil. Však sotvaže usedli, sotvaže s markýzou vyměnili několik vět, zahoukla střelná rána. Ubohý, zamilovaný lokaj ležel tu přede dveřmi, krev tekla mu proudem z rozbitého spánku a víčka měl zapadlá…

Opium, rychle opium!

Z jezera ozvala se jednoho večera melancholická melodie. Markýze přicházela tak známou, že kázala otevříti okno. Ach ano, byla to slovenská píseň, kterou Ladislav tak často příjemným hlasem svým jí zpíval. Na jezeře zpíval ženský hlas nějaké české turistky:

„Ešče som sa zpátky vrácil,
viac ho doma nebolo,
zaklopal som na okienko,
otvoriť nescelo.“

Markýza chtěla k oknu, však včas vzpomněla si na neuctivé chování se mladíka, jenž nedávno jda kolem, zahlédl ji při okně. Považoval ji jednoduše za opici.

Příval nových upomínek zhrotil markýzina ducha, takže nebyla ani s to dáti rozkaz, aby okno bylo zavřeno. Před očima jejíma stál bledý přízrak mladého lázeňského lékaře, jehož jedna noha spočívala na šíji mrtvé dívky.

Neodvratně pohlížel přízrak na markýzu, zvolna vztáhl proti ní ruce, ústa jeho již již se otvírala k výkřiku. A znovu slibovala mu markýza svou ruku, aby odvrátila srdce jeho od chudé dívky, jejímž životem i nadějí tento muž byl, a přehlušovala sladkým uměním záletnickým hlas jeho svědomí, jenž zval ho křivopřísežníkem a vrahem. Co zbylo mu, když se ho markýza nabažila? Snoubenkyně jeho byla mrtva a nemohla mu více odpustiti. Hledal tedy ve sklenici zapomenutí a útěchu; zpitý zbloudil jednoho večera, vraceje se z hostince, a ráno nalezen u hřbitova zmrzlý.

Opium, probůh opium!

Však co hledá u jejího lože toto dítě kulatých dolíčkovitých tváří, s nepřirozeně zvětšeným, jiskřícím zrakem, špičatých, nevyvinutých tvarů? Blíží se neslyšně, pod ním kupí se oblaka, blíží se stále, již je zcela u jejího lože, ach, kam utéci, jak přinutiti zchromené údy k pohybu, když mi víčka nechtí zapadnouti a nutí zrak pohlížeti na přízrak chlapce? Není mu více než třinácte let, jako tehdy, kdy v úboru pážete dvorního klesl jí k nohám, přinášeje jí prvotiny svých citů. Byl jediným dědicem rozsáhlých statků na Moravě, poslední potomek staroslavného šlechetného rodu. Od dítěte býti milována, jak směšné to bylo, avšak zároveň jak originelní obeznamovati čistou mysl s mystériemi paphickými! Žáry markýziny spálily záhy vše, co bylo útlejšího, šlechetnějšího v duši hraběcího chlapce, jen hrubší, nižší byliny obstály, ba plevel, ten bujel dvojnásob v ovzduší předčasného léta. Pozdě pozorovali zkázu chlapcovu příbuzní jeho, snad schválně dělali se tak dlouho nevidoucími, počítajíce na tučné dědictví, až nebylo více spásy. Rozrušené nervstvo chlapcovo nesneslo kázně, jež mu náhle byla uložena a v záchvatu třeštivosti skončil jako druhý Dion skokem z třetího patra na dlažbu. A svůdnice? Prchla do Afriky, aby unikla přísnosti trestního zákona, a mocnému vlivu příbuzných měla jen co děkovati, že nebylo žádáno o její vydání.

A nechce, nechce ustoupiti tato vidina? Proč nezjevila se jí dříve, kdy byla silná, krásná a zdravá? Byla by s ní zajisté bojovala. Nelitovala nikdy ničeho, zákonů společnosti lidské neuznávala. Žila dále svým způsobem. Pohleďte na tygřici, jež roztrhala člověka, bůh ví kolikátého již, jak v rozkoši líže si krvavou tlamu, jak mrštně šlehá ohonem a ohnivým okem rozhlíží se vůkol. Hoj, jak jí tehdy ta prolitá krev lichotila, jak ji dráždila, omamovala, pociťovala chvílemi neronské choutky, bodala své služky, své milence jehlou, zakusovala se ostrými zuby do teplého, mladého masa, aby viděla, aby měla krev. Nezkrocený duch markýzin bojoval s přízraky, upomínkami a dlouhou chvílí statečně, však odpor a síla jeho slábly vůčihledě. Jen když bylo nejhůř, když byl již na prahu šílenství, brala markýza opium. Nemoc její vlekla se zdlouhavě ku svému konci.

Jednoho odpůldne zůstal dr. Weltli po své obyčejné návštěvě seděti, jako by byl něco tajil. Na povzbuzující pohled markýzin sklonil se k ní a pravil neobyčejně měkce: „Valerie, kdosi venku čeká.“

„Nuže?“

„Rád by vstoupil.“

„Šílíte milý příteli? Což přijímám někoho?“

„Je to kněz — katolický kněz.“

„Ach! Tedy konečně!“ Markýza se neobyčejně vzpružila. „Rcete, jakou lhůtu mám ještě? Nuže?“

„Šest, snad osm dní,“ odpověděl lékař dušeným hlasem, ohlížeje se plaše, jako by někde jinde byl nemocný, jenž měl svůj ortel zaslechnouti.

„Merci! Pošlete jen kněze zase pryč!“

„Valerie, můj bože! Ne tak, ne tak — Myslil jsem jen…“

Markýza pohlédla v široký, úzkostlivý obličej lékařův a pravila: „Weltli, tobě bych se chtěla zpovídati.“ A přitáhla slabou, zbývající svou silou ruku lékařovu na svou hlavu.

„Díky!“ bručel lékař pohnut. „Nejsem vaší víry, ale konečně věřím v téhož Boha.“

Markýza byla ve všem všudy dámou velkého světa, galantní, duchaplnou, skeptickou, a především bez víry. Nitro její nepostavilo žádného čistého oltáře „neznámému bohu“. Již její vychování bylo více národnostní nežli náboženské, byla dcerou šlechtice, jenž znaje se k liberální straně, byl zároveň nepřítelem národa, uprostřed něhož žil. Teprve nyní v samotě své cítila jakési prázdno, jakýsi neurčitý strach před tímto prázdnem, a mozek její pracoval horečně, by prázdnotu onu vyplnil, avšak marně. Čím více ji zkoumala, čím více se do ní nořila, tím více se prázdnota před jejím zrakem šířila, až seznala, že je bezedná a bezmezná. Nemohla sebou již ani hnouti a jako magnetem přitahována, nahlédala duše její v tuto prázdnotu, pátrala po něčem, co by v zející jícen této hrozné prázdnoty vmetla.

Druhého večera oslovil Weltli znovu svou nemocnou. „Valerie, nesmějte se, ale nechcete-li kněze připustiti, jsem ochoten sám učiniti, co je možného.“

A vytáhl z kapsy velký katolický katechismus, jejž po celý den s neúnavnou pílí byl studoval. Markýziny oči zasvítily zvláštním leskem.

„Věděla jsem, že Švýcaři jsou dobří křesťané, ale vy jste příliš laskav ke mně.“

A po celou hodinu, co Weltli mluvil, poslouchala tiše a s patrnou účastí. Švýcar vmluvil se konečně do své úlohy tak a shledával vše, o čem mu bylo hovořiti, tak pěkným, že mimoděk napodobil Alexandra výrokem: „Kdybych nebyl kalvinistou, chtěl bych býti katolíkem.“

Po tomto výroku ohlédl se konečně po své nemocné. Ležela tu bez hnutí, bez dechu, zdánlivě mrtva. Teprve po půl hodině podařilo se lékaři přivésti ji k sobě z hluboké mdloby.

„Co se stalo?“ tázal se jí Weltli sotva dechu popadaje.

„Malá mdloba myslím, doktore. Víte-li však, co jsem před několika okamžiky seznala? Něco velmi směšného, totiž, že není žádného z deseti přikázání, které bych nebyla přestoupila. — Avšak kolik máme tepů?“

„Osmapadesáte.“

„A teploty?“

„Šestatřicet na vlas.“

„Není tudíž žádného okamžitého nebezpečí. Ty kapky, jimiž jste mne křísil, si tu pro všechen případ nechám. Tedy na zítřek!“

V duši markýzině udála se veliká změna. Co nejvýmluvnější kazatelé, čeho díla zbožných umělců nedokázala, to provedla prostá slova laikova, zřejmý dobrý úmysl jeho a skálopevná víra jeho mysle. Při slovech horujícího lékaře, jako by se v duši její odestíraly závoje z dob nejútlejšího dětství a výjevy z ranní zory životní tanuly ji v překvapující plastičnosti na mysli, zapuzujíce děsivé stíny. Nad ní, malým dítětem, klonila se chůva, prostá žena z lidu, držela ručky její sepjaté a předříkávala jí krátkou srdečnou modlitbu.

Ze stěny pohlížel na ni z kříže svého Kristus s tváři plnou tichého utrpení a pojednou vystupovaly z prázdného prostoru v duši její známé postavy, dávno zemřelí rodičové, závodila v divokých hrách se svými bratry k úžasu miss Berratové, své guvernantky, starý farář blízké vesnice zval ji zase na domácí med a bývalá kojná její na kousek čerstvého másla. Vše to vystupovalo jako z propadliště a kupilo se kol ní jako na obranu. Zdálo se markýze chvílemi, že blouzní.

Ráno, sotvaže se rozednilo, dostavil se lékař. Vzhled jeho byl vážný a smutný.

„Weltli,“ pravila markýza, „měla jsem podivné sny. Zdálo se mi, že jsem dítětem a milovala jsem celý svět. Jak to bylo krásné! A přece jsem nikdy nemilovala, nikdy! Je to veliké neštěstí, není-li pravda, milý příteli? Buďte vesel, Weltli, poslechnu vás. Dojděte mi pro kněze!“

Lékař opustil kvapně komnatu a za chvíli vkročil kněz.

Průběhem dne vzmáhala se slabost markýzina rychle a k večeru bylo celé tělo její mimo hlavu ochromeno a bezcitno. Musili ji přenášeti, převlékati i čistiti jako nemluvně. Nic nežilo již v tomto bídném těle než dvě oči prozrazující zábleskem svým, že srdce ještě tepe, plíce dýchají. „Doktore,“ pravila markýza večer k Weltlimu, jenž nesl ji do jiné komnaty, „vy jste příliš laskav ke mně. — Lituji, že jsem sama nebyla takovou k nikomu,“ dodala, když ležela již na jiné posteli.

„Valerie!“ mumlal Weltli tiskna ji ruku, zapomínaje, že je úplně bezcitnou. Muž tento viděl posud v markýze krásné zapadající slunce, jak se mu poprvé zjevila, a byl jako slepý ku všem změnám, které během let a choroby nastaly. Příchylnost jeho k markýze měla ráz věrnosti psí.

V noci počala markýza blouzniti, hovořila s osobami dávno mrtvými, modlila se a v hrůze, již ji obcházela, křičela bez ustání, pronikavě, že znělo to jako vytí vlčí. Weltli i dr. Martin bděli u ní. Chvílemi probíhalo tělem markýziným třesení, údy její sebou cukaly a končetiny zvedaly se a kroutily pod pokrývkou do různých nepřirozených poloh. Jakési galvanické proudy povstávaly v odumírajících tkanivech a lomcovaly tělem. Zuby markýziny srazily se vždy s cvakotem.

U hlav lože hořela hromnice a ve vedlejším pokojíku dlely dvě jeptišky na modlitbách.

Před kuropěním pojal nemocnou zvláštní nepokoj. Hlava její obracela se sem tam a oči její koulely se, nesledujíce již pohybů hlavy samovolně. Ruce její byly modré, studené a vlhly v lepkavém potu. Vychudlá prsa zdvíhala se v rychlém, nepravidelném dýchání. Za nějakou chvíli přešel nepokoj a nastoupila bezvládná únava.

Weltli podjal hlavu její pod polštářem a položil ji na své rameno.

„Díky,“ zašeptala markýza jako ze sna. „Tak bych si přála zůstati.“

Kdykoli však Weltli v lékařském pátrání přiblížil se obličejem svým k jejímu, odvrátila hlavu. Ubíral jí vzduchu a plíce její dýchaly již slabě, měly tedy potřebí vzduchu úplně čistého.

„Kde je světlo?“ tázala se markýza po chvíli. Postavili svíčku před ni na stolek, neviděla více jejího světla.

„Doneste mne k oknu, slunce již vychází.“

Doktor Weltli nesl ji v náruči k oknu, jež dr. Martin odestřel. Východ růměnil se vskutku již a po temném, tichém jezeře honily se pablesky červánků s leskem měsíčním.

„Klekání!“ vzdychla markýza. „Anděl páně… Moře, moře hučí…!“

Odumírající nerv sluchový působil v mozku markýzině přeludy zvonění a hučení.

Na východě bylo již jasno, když dech markýzin počal váznouti. Weltli seděl, maje ji v náručí ve fauteuilu, lenošce. Změnou polohy hleděl jí dýchání ulehčiti. Nešlo to, položil-li ji více vodorovně, váznul dech, opřel-li ji do polohy více sedící, obrátily se oči v sloup a dolní čelist klesala. V nesnázi své sténal silný muž, jako kdyby sám fyzickou bolest pociťoval.

Pojednou trhlo to tělem markýziným, oči se široce rozevřely a jako nadpřirozenou silou podporována zdvihla se hlava její. Oba lékaři ustrnuli.

„Bohudík,“ pravila markýza tichým, avšak zřetelným hlasem, „představovala jsem si smrt hroznější. Není to nic…!“

Oči její obrátily se k vycházejícímu slunci a zornice se poněkud zúžily.

„Tu nais, bonjour! Moi, je meurs, adieu!“ šeptala po francouzsku. „Ty vznikáš, dobrý dne! Já umírám, buď sbohem!“

A se zbytkem smutné koketerie snažila se přinutiti bezbarvé rty své k úsměvu. Hned nato klesla hlava její nazpět, zornice obrátily se na vrch do hlavy a z hrdla dral se dech s chrčením. Několikráte dechla, pak nastala přestávka, zase několik namáhavých dechů či spíše lapání vzduchu a následovala přestávka dlouhá, dlouhá. Víčka očí pomalu zapadala, v koutku oka objevila se slza. Příšerný smích objevil se na tváři, zuby se vycenily a koutky úst povytáhly do výše. Dechnutí a zase ten úsměv. V prsou vařilo to a bzučelo jako vroucí voda neb roj včel, celé tělo napjalo se, až to v kloubech zapraskalo, pak povolovalo, klesalo zvolna, dech ztichnul, již chvělo se jen chřípí nosu zlehounka, pleť bledla, bělela, až nastal úplný, hluboký klid. Markýzy Valerie nebylo více.

Doktor Martin vzdálil se a Weltli zdvihl se po malé chvíli s břemenem svým. V napřažených rukách držel zlehka mrtvolu, jejíž vlasy splývaly jako černý prapor k zemi, pohlédl do výše k modrému nebi, jež v ranním světle oknem sem se smálo a rty jeho pronášely prostá slova denní modlitby. Do hustých, rusých vousů kanuly mu slzy.

Z vedlejší komnaty křičel papoušek jako posedlý své obvyklé: „Zbožňovaná Valerie!“

***

Mrtvola markýzina převezena do Čech a za jedné noci při svitu pochodní uložena v rodinné hrobce malého města. Osobní své jmění odkázala markýza dobročinným ústavům. Doktoru Weltlimu vykázala roční důchod. Na potulkách Švýcarskem seznámil jsem se s Weltlim, jenž vypravoval mi to, co jsem napsal.

(Národní listy, 1891)

Šiva

(Novela — 1918)

Dvorní a soudní advokát Benedikt rytíř Bohatsch měl s umíráním velmi naspěch. V kanceláři, právě při zajímavé informační poradě s vykutáleným švingulantem válečným píchlo ho u srdce a zkrátil se mu dech. V noci potom probudila ho třesavka, která mu kosti lámala až do kuropění. Na prsou píchalo stále intenzivněji, dech se krátil, a než lékař přišel, rozpoznal rytíř Bohatsch sám zánět plic. Lékař diagnózu jeho jen potvrdil.

Smrt! — řekl si Bohatsch a hned zařizoval vše pro tuto eventualitu. Jedinému synu Edgaru odevzdal celou hotovost a poradil, komu by advokátní kancelář i klientelu měl prodati. Vdovy tu nebylo, předemřela ho o tři roky. Také nebylo příbuzných, jimž by byl advokát povinován. A tak bylo rychle vše uspořádáno.

Večer po konsiliu dvou lékařů poslal starý pán pro útěchu duchovní. Známý jeho a přítel, monsignore Vielkind, nepobyl u lože dlouho a vyšel v povznesené nála- dě.

Noc byla zlá. K ránu vzbudila sestra ošetřovatelka zdřím- lého Edgara právě včas, aby slyšel poslední chropotné vzdechy umírajícího.

O nějakém důvěrném rozhovoru, rozloučení mezi otcem a synem, požehnání otcovském, nebylo řeči. Oba Bohatschové byli lidé korektní, nepřátelé sentimentality.

Byli stejných povah, ač tělesně různí. Otec drobný, suchoučký, syn vznosný, tělnatý. Syn zadíval se na tuhnoucí obličej otcův, jenž měnil se každou minutu. Oči třeštily se úzkostlivě, rýha nasolabiální se prohloubila a nos kameněl do kruté, skobovité dravosti. Vrásky na čele splihly, oči zase zapadaly, až ztratily se v hlavě téměř docela. Rty, dříve už tenké, zmizely zblednuvše a celá postava jako by se ztenčila. Jako by hoch, a ne stařec ležel tu mrtvý. S pohřbem neměl syn mnoho práce. Nebožtík v poslední vůli dosti podrobně sám určil modality pochovávací. Nepředstíraje skromnost, nařídil si pohřeb prvotřídní, kondukt s třemi kněžími, zpěváky, třemi páry koní a celou kapelou veteránskou, spolku, jehož byl čestným členem. Hrobka byla už při smrti první choti Bohatschovy zakoupena.

Syn Edgar ničeho neměnil. Pocta otcova byla i jeho poctou a s chotí svou, dcerou zchudlého aristokrata, oba bledí, ale se suchýma očima přijímali kondolence přečetných známých. Nebylo ryvného pláče po nebožtíkovi, ale nebylo též obvyklých odsudků, tak si aspoň syn lichotil. A jsou-li tiskoviny ozvou veřejného mínění, neměl Edgar rytíř Bohatsch příčiny víru tu měniti.

Denní listy všech odstínů — dobře zaplacený inzerát nehrál při tom ovšem žádnou roli — přinesly pochvalné nekrology, vypočítávajíce celebrity mezi účastníky průvodu a shledávaly pompézní rekviem a kondukt za zcela přiměřený významu zesnulého ve vídeňské společnosti. Burzovní list psal: Odešel v rytíři Bohatschovi muž starého, dobrého rázu, integer vitae, otevřené hlavy, srdce i ruky, zářivý vzor svědomitého plnitele občanských povinností, korektního smýšlení i loajality. A může-li co jediného syna jeho, legačního radu rytíře Edgara Bohatsche, z bolestné jeho ztráty utěšiti, jest to nejvýš čestná památka, která po ryzím charakteru jeho otce pozůstala.

A klerikální list přinesl o nebožtíku epitaf, plný kadidlové vůně. Na hlubokou, příkladnou moralitu zesnulého že neodvážila se ani ledovatá pomluva slinu svou kydnouti, ani závist zásluhy jeho umenšiti. Byl to muž, jenž poslání svého života vyplnil dokonale jako kdysi světcové, a Pán přichystal mu jistě korunu vyvolených.

Článku tomu nebyl ani dalek monsignore Vielkind. Alespoň v ústních hovorech — zachovávaje jinak tajemství zpovědní — naznačoval, že dosud nikdy duši tak bohulibou neviděl loučiti se s tělem vezdejším.

***

A přece byl zemřelý zločincem, ba vrahem, úkladným vrahem.

Edgar rytíř Bohatsch nalezl ve stolku otcově mezi soukromou korespondencí zapečetěný balík listin v tuhé, vlákny protkávané obálce, sobě adresované.

Podivil se.

Závěť? K čemu? Vždyť je jediným dědicem. Rodinné zápisky? Nebyl na ně zvědav. Fakta znal a subjektivní snad podrobnosti ho nezajímaly. Důležité depot? Na to by byl otec jistě nebyl zapomněl, vždyť dal mu nejpodrobnější zprávy o všem, co syn měl po smrti jeho vyříditi. Aby balík nečtený zničil, tomu bránila úcta před otcem, jediným člověkem na světě, jenž mu imponoval. Nakonec syn otevřel balík otcův. Nerad a v nepříjemné předtuše.

Vypadl sešit rukopisný. Syn nevěřil svým očím. Otec, střízlivý jeho otec, že by oddán byl romantické zálibě psáti si intimní deník? Romantické a zároveň nebezpečné?

Až se synovi zamžilo před očima, když přemítal listy, stále na váhách, má-li čísti, či zase vše vrátiti obálce a uložiti ad acta.

Ale otec to psal, jemu adresoval, aby to četl. A vůle jeho působila ze záhrobí tím sugestivněji.

Syn poslechl a četl:

Zahajuji tyto zápisky dne 1. června 1914, puzen mnohými důvody. První, že pociťuji závrati a mám chvíle zapomenutí. A nepodceňuji to. Je mi třiašedesát roků, jež cítím jako pětasedmdesát. Organismus je vyčerpán. Nevyčerpával jsem se životem, ale dostal jsem po otci tak slabou konstituci, že jiný na mém místě nedožil by se padesáti.

Jiný důvod je, že si chci aspoň jednou v životě dopřáti luxus pravdivosti, senzoriální rozkoš zpovědi. Je požitek, dívati se na prožitý život sub specie aeternitatis, zkoumati kauzální jeho nexus objektivně, řekl bych soudcovsky. Konečně myslím, že i tobě bych tím mohl prospěti jako člověku a právníku vůbec a diplomatovi zvláště a lidoznalství tvé prohloubiti. Edgare, shodli jsme se v tom, že právník je jediný volný člověk, jenž jména toho zasluhuje, protože nejpřesněji hranice možnosti své zná. A to je základem veškeré konstrukce života. Stav právnický je prvým stavem ve státě, ovládaje všechny ostatní. Znaje své meze má myšlení nejurčitější, logickou osnovu jeho co nejreálnější a soustavu životní, pokud rozumu dává přednost, co nejjednodušší a přitom nejobsáhlejší. Právník ví, že dlužno si vše podmaňovat, aby snahy všech k němu spěly, do něho ústily, jím byly konzumovány, řízeny. Ve vladařském stínu jeho, aby účiny všech se vyvíjely, zrály jemu k libosti.

Ale o tom jsme tak často hovořili, že sdostatek jsme poznali, jak zajedno jsme v názorech na tyto věci.

Další důvod můj pramení z pudu sdělovacího a honosivého. Nelze pudy podceňovati. Polovina heroických činů nebyla by vykonána, kdyby po činu nezněla hlásná trouba zveleby a okázalosti. A jsem přece člověk nezcela oproštěn pudu. Není ve sdílnosti mé ani čirá honosivost, ani lítost neb touha po expiaci ve smyslu moralistním, ale vše to smíšeno. Mimo to toužím býti alespoň před jedním člověkem takovým, jakým vpravdě jsem, svlečen z divadelního kostýmu a líčidel prost za kulisami životního jeviště.

Najdeš v zápisu mém cynismus, afekt, zlobu, pózu, ale též pravdu, pokud jí jsem ještě schopen. Vím, že ty mne jediný pochopíš, jsa ve všem duševní můj věrný odlitek. Ty jsi já a já jsem Ty. Víš, hošku, nám oběma schází, co se německy zove Gemüt. Chybí nám naprosto víra i touha po něčem jiném ve světě, než jsou zákony přírody, jimž jsme podrobeni, dávající silnému všechny požitky, slabému pak všechna strádání. Schází nám, co je páteří naivní bytosti, již běžné názory etické vtělily ve člověka loajálního a bezúhonného. To však je nedostatek jen relativní. Neboť schází-li nám nějaká žádoucí vlastnost, máme přece možnost a schopnost ji líčiti, ji předstírati, své manko zahaliti. A zahalujeme je tak virtuózně, že zastiňujeme skutečné rozšafníky, jako falešné kameny vtíravým leskem přezařují drahokamy pravé. Ovšem jen před laiky. Ale kdo je znalcem mezi miliony? Majoritu obloudíme, získáme a hlas znalcův zůstává hlasem volajícího na poušti. Nejsme ani umělci života, snad jen rutinéři, vynikající dovedností ve společenském klamu a myslím, že naše zdání je lépe oceněno než skutečné jádro lidí naivních. Edgare, in camera caritatis, není větších anarchistů a destruktivních živlů, než jsme my, které zovou tmelem trvajících řádů. A to vděčíme důslednému zakuklování v mumraji života. Není-li to povznášející, že nutíme svět, aby nás přijímal, zač chceme, kdežto my jej hodnotíme jako smečku divochů, z nichž kořistíme. A ani nejsme ve své lži osamělí a je dobře tak, neboť ona jest spojkou lidského soužití. Pohled a poslech pravdy — nedovedu si představiti nic absurdnějšího, surovějšího, nemožnějšího. Ať ve sporu, ať v lásce, ať ve zrození, ať v umírání.

Člověk je od přírody špatným stvořen. V každém věku snadněji se mu páše zlo než dobro. A řekl bych, že dobrota je lidské povaze něco naočkovaného, vychovaného, čím růst jeho ve zlu je pokroucen, vybočen, jako páteř vybočuje se hrbatému. Je to plod civilizace, obrana nemohoucnosti, náboženství.

Lží je, že dítě je anděl. Pak by slabost byla ctností. Týmž právem bychom idiota mohli zváti andělem. Neškodí nikomu. A právě dítě je zlé, neboť pud ničivý je první, jenž zhybní jeho svaly k činnosti, a radost z ničení je první slastí, již rozbřesk lidského vědomí zakouší. Pud tvořivý vzniká teprve později a jen u menšiny lidí, kdy vůle přemůže setrvačnost hmoty. A zase jen výjimečně spojeno je ukájení pudu tvořivého s libostí, jako samotok síly kladné, spojující a výtvarné. U průměrného člověka syntéza bývá nucená, bývá prací a vybavuje pocity nelibosti. Odtud ona báj o práci jako pokutě za přečin v rajské zahálce. Síla, nenalézající již ve zlu svůj výboj, překypí někdy v dobro a pak bývá toto obměnou zla, vývojem síly v jiném směru, druhou tváří boha Višnu, tvůrce a živitele, tváří Šivy ničitele a síly negativní. Princip dobra a zla je týž, jiná tónina téhož hlasu, odstíny téže síly, projev téhož pudu, a teosofie východní, která to dogmatizovala, není konfesí právě nejhloupější. Přijal jsem ji za svou.

Zlo je starobylejší, aristokratičtější než dobro, tak jako nebytí, slabost a nedokonalost. Víš, Edgare, že více, než jsem mluvil, vždy jsem jednal. Proto překvapí tě asi mnohomluvný úvod můj. Až dočteš se dalšího, poznáš však, že vše ostatní logicky vyplývá z předeslaného, že je tezí, již život můj dokládá.

K věci!

Rodištěm mým bylo jihočeské město Jindřichův Hradec, otec můj chudý, tuberkulózní malíř německý, jenž byl druhým manželem mé matky. Babička tvá, Laura, byla Češka z úřednické rodiny pražské a prvním manželem jejím bohatý ředitel cukrovaru v onom městě, kde i já jsem se později narodil. Zahrádka se jmenoval. Z prvého manželství matčina měl jsem nevlastní sestru Libuši, povahu výstřední, již jsem od počátku svého uvědomělého života nenáviděl. Nenáviděl není správný výraz, spíše záviděl, z hloubi srdce záviděl. Nejen proto, že byla bohata a já chuďas, ani že byla zdravá, silná a sličná a já neduživec ošklivý, ale hlavně proto, že matka mne nemilovala a sestru ano. Libuši hýčkala a mne sotva snášela. Vycítil jsem to pudově, než jsem si to uvědomil intelektem, a šklebíval prý jsem se nepřátelsky na matku, kdežto na kojnou a chůvu jsem se usmíval. Pociťoval jsem až ke kořenům duše bolestnou nespravedlnost matčinu a čelil jsem jí vzdorem a pošetilými schválnostmi. Nikdy neudělal jsem dobrovolně to, čeho si matka přála. Míval jsem záchvaty vzteku, kdy zmodral jsem v obličeji a tančil z nohy na nohu, a vymořil jsem si tak, čeho jsem si žádal. Nejčastěji někoho ztlouci.

Matka lekala se psotníku, ne že by mne litovala, ale že by byl na mne nepříjemný pohled. Vyvzdoroval jsem si, že jsem se několik týdnů ráno nemyl a podobné dětinskosti. Bezstarostnosti matčině dával jsem vinu svého tělesného zmrzačení. Kdyby dbala o lepší dozor, nebyl bych v pátém roce pádem ze stolu poškodil si páteř, nebyl si způsobil dvouletou nemoc kostí a vybočení zad.

Za nemoci, kdy mi bylo ležeti celé dny nehybně, jako Lazaru v hrobce, prodělal jsem duševní své překožkování. Za dva roky prožil jsem nejméně deset, uzrál a povadl předčasně. Jsa vytrvalý ve své žádostivosti po experimentech, zjednával jsem si potravy a úkonů, jsoucích v okotrč předpisům lékařským. Dříve, jsa rvavý a při tom slaboučký, býval jsem všude bit. Po nemoci poznal jsem, že i ve lsti a obmyslu je náhrada za sílu, že chtivost i oklikami i pod falešnou vlajkou dochází cíle. A mnohdy rychleji a bezpečněji než přímým útokem. Studoval jsem své okolí. Především matku. A prohlédl její myšlenky. Litovala, že mi dala život. To bylo otravné poznání. Působil jsem jí nepříjemnost. A ze vzdoru, tím více jsem k životu přilnul, zamiloval jsem si jej a nechtěl jsem zemříti. Žíti, třeba nemilován, žíti, abych se pomstil už svou nezmarnou existencí. Všecky lidi, jež jsem nenáviděl, kdysi potrestám, sliboval jsem si a tento cíl života učinil mne nakonec pečlivým plnitelem rad lékařských, dbalým všeho, co uzdravení mému by přispívalo. Byl jsem opatrný v jídle, byl jsem střídmý, přemáhal návaly vzteku, ovládal svá slova i pohledy, bral natvářku na pravou tvářnost své zjitřené duše. A patina otravná usazovala se zvolna na mé bytosti, že zdál jsem se jiným, než jsem byl. Povaha má se změnila. Ze vzdorného urputníka stával se potměšilý, tichý ostýchavec, jenž dovedl býti milý a užitečný. Získával jsem si tichošlápstvím oblibu, ba důvěru. Každý považoval sebe za mnohem pozoruhodnějšího, než jsem já, a shovívavě mne přehlédal.

Ale jedné osoby se mi nikdy nepodařilo oblouditi, matky. Instinktivně vytušila mou přetvářku. A opovrhovala-li mnou napřed, později se mne bála jako jedovatého hmyzu.

Poněkud jsem jí v chlapecké výstřednosti křivdil. Seznal jsem později z výroků lékařských, že nemoc má byla neblahým dědictvím po otci, jenž mi zemřel v půldruhém roce. Tvář jeho znám jen ze sebeportrétu, jejž nám zanechal.

Jako žíravina rozlézala se ve mně zášť k sestře. Libuše byla proti mně miláčkem Štěstěny. Nejlepší hračky a šaty, nejdražší školy byly jen pro ni, co mně spokojovati se bylo odpadky ve všem. Matka mluvila jen o prvním svém muži, o mém otci málokdy a vždy jen tak, jako by byla podlehla nějaké závrati, z níž se brzy vzpamatovala. Vášeň se asi rychle vykouřila a lásky tu žádné asi nebylo. Tajil jsem i Libuši pravé své city, takže uvěřila, že k ní lnu bratrsky, tím ochotněji, čím více byla zvyklá na lichotky odevšad. Byla bublinou vodní, v níž zrcadlila se obloha, a domýšlivě myslila, že je oblohou sama.

***

V devíti letech dán jsem byl na místní gymnázium. Nadán jsem valně nebyl, ale měl jsem houževnatou vůli a své praktiky. A byla ve mně především pevná víra, že se vyšvihnu, že se něčím stanu, co v úžas uvede všecky šosáky mne tak bagatelizující. Slyšel jsem už napřed, jak zvolají: „Hleďme, kam až to dotáhl mrzáček Beneš Boháčů!“

Získal jsem si autoritativní místo u spolužáků. Dovedl jsem se vlichotiti, popichovati je ke sporům, a když se poprali, připadl mi úkol rozsudího a tím jakási nadvláda nad stranami. Tělesná vada podporovala můj duševní vývoj. Nehraje si, neskotače s vrstevníky, měl jsem v samotě více pokdy ke studiím, ke cviku paměti a zbystření své vlohy pozorovací. Oblíbil jsem si řečtinu a v ní Platona. V sylogismech dospěl jsem virtuozity a v logice vynikal nade všecky v třídě. Soukromě vzdělával jsem se sám v němčině — studoval jsem na českém ústavě — franštině a jazyku anglickém a víš, že, třeba francouzsky a anglicky nemluvím, tož aspoň čtenému rozumím.

Přemýšlením naučil jsem se pronikati rychle k jádru věci, tříditi poznatky do přehlednosti a do příčinné souvislosti. A dále ekonomii sil, soustavné a koncentrické práci. A práce počala mne těšiti tak, jako jiného kratochvíle. Byl-li jsem na nižším gymnáziu slabým žákem, na vyšším dostal jsem se dopředu a poslední dva ročníky odbyl jsem s vyznamenáním.

Matka posílala mi měsíčně bytné a stravné. Avšak s výhradou, že, až se svého domohu, vydaný obnos Libuši splatím.

Ale pak se mi něco naskytlo.

Už to bylo zde!

***

Table of Contents

Revoluce

Sadismus

Smrt markýzy Valerie

Šiva