Date: 2026-08-11T06:25:54+00:00
Publisher: Akropolis

Vážím si práce všech značkařů

Libor Pospíšil

© Text & Photo Libor Pospíšil, 2026

© Graphic & Cover Design Tereza Tomášová, 2026

© Filip Tomáš — Akropolis, 2026

ISBN 978-80-7470-571-7

ISBN 978-80-7470-572-4 (MOBI)

ISBN 978-80-7470-573-1 (ePUB)

Obsah

1. Předmluva
2. Čistá pláž
3. Zlomený kotník
4. Podvečer nového roku
5. Dva potkani
6. Čtvrtý den
7. Generál na pláži
8. Kapesník
9. Sen o tatínkovi
10. Pohlednice
11. Ztracená generace
12. Lidé z údolí
13. Otisky krajiny
14. Tíha příběhů
15. Nálepky
16. Zbabělec a smraďoch
17. Česnek, kouř a karma
18. Bílé stíny
19. Na stavbě
20. Ke konci dne
21. Níž a níž
22. Ztracená řeka
23. Tulák v Neretvě
24. Upřený pohled
25. Kino Bosna
26. Vrstvy kamení
27. Černá Hora
28. Drobný hrdina
29. Na večeři v nejlepší restauraci
30. Krásná dřeva
31. Z druhé ruky
32. Od západu k západu
33. Krtci mezi kameny
34. Kočka lenivá
35. Silnější zvíře
36. Greta, Angelika a Bernt
37. Dovolená s prarodiči
38. Rakytníky a bavlna
39. Jeden jako druhý
40. Chodci při rozednění
41. Voda pod mostem
42. Cesta na trh
43. Prach pod hradbami
44. Zákazník a jeho služba
45. Mezi vojáky a policisty
46. Tři skutky
47. Třicet dní nejistoty
48. Ryby a sladký čaj
49. Lůžko z kamenů
50. Turek a Arménka
51. Pod otevřeným nebem
52. Na hotelu v Trabzonu
53. Mezi námi
54. Překvapení a vousatí
55. Od soumraku do noci
56. Vlci, peklo, ráj
57. Konce polních cest
58. Pes u pevnosti
59. V malých rukou
60. Prostřený stůl
61. Promenáda
62. Spatřit Ani a zemřít
63. Na místě
64. Pro jedinou zkušenost
65. Marná snaha
66. Chatrný most
67. Linie hor a mraků
68. Jedinkrát
69. Vítejte v Gruzii
70. Po kolena ve snu
71. Vlče na stezce
72. Lovci, hledači a ztracení
73. Sám ve městě
74. Jízda v noci
75. Všechna bolest světa
76. Všechny krásy světa
77. Čekání na břehu
78. Lodní lístek
79. Zasněžený Kyjev
80. Setkání na cestě
81. Koleje a výhybky
82. Dík a nashledanou
83. Je po dešti
84. Poznámky a inspirace
85. Trasa

Jirkovi Smutnému, Honzovi Voráčovi, Matěji Popovi a Kubovi Ferencovi — mým prvním parťákům na různých dobrodružných vandrech.

Mojí rodině za velké pochopení pro to, že pořád musím někam trajdat. Jessice za její slova na cestu: „Miluji tě. Nepospíchej a jdi, kam potřebuješ.“

Tomáši Hrivnákovi za trpělivou podporu při tvorbě této knihy.

Předmluva

To, do čeho se pouštíte, není přepis mých deníků z cest. Není to ani cestopis. Přesto tady najdete tipy na místa, kde přespat pod širákem, kde si dát chutné ćevapi, kam zajít na nejlepší kávu a do kterých měst nejezdit.

Deníky mi posloužily jako nástroj. S jejich pomocí jsem se mohl s tehdejšími prožitky znovu spojit a vtělit je pravdivě do příběhů. Žádný pocit jsem si nedomyslel zpětně, i když mě to pokoušelo. Je lákavé si k příběhům dopsat více odvahy, více hloubky, více smyslu. Přidat poučení, vysvětlení a usadit vše do kontextu. Nastříbřit plochost okamžiku, tvrdit, že jsem každou chvíli plakal dojetím, přesvědčit čtenáře, že jsem vydržel hodiny hledět na majestát hor a kouzelné západy slunce. Nic z toho jsem nedoplnil.

Píšu o tom, co jsem prožíval a jak jsem se cítil. Zkusil jsem všechny střípky a scény vysypat před sebe.

Čistá pláž

Neumím se rozhodovat. Jediná rozhodnutí, která většinou dělám — která si myslím, že umím dělat — jsou ta, která naplňují očekávaní ostatních. Není to vina ostatních. Je to moje vina. Vždycky se podvědomě ptám sám sebe: Co chtějí ostatní? Co chce rodina? Co chce společnost? Co se ode mě očekává? Co bych měl dělat? Jak bych měl působit? Jak bych měl využívat svůj potenciál?

Vždycky to nějak namixuju. Posbírám vstupy různých stran, od všech klíčových osob (kromě sebe) a snažím se všechno vybalancovat tak, abych naplnil očekávání co nejvíce lidí. Sám sebe se neptám. Samozřejmě, že ne. Zeptat se sám sebe by znamenalo konflikty. A těm já se vyhýbám. Já přece nic tak nutně nechci, na ničem mi příliš nezáleží, takže se přizpůsobím, ať je to klidně podle ostatních.

Nemůžu z hlavy dostat představu, že se vydám na cestu, na které nebudu muset nic. Bude to cesta časově neohraničená, bez cíle a budu na ní sám. Dorazím na liduprázdnou pláž, třeba v Řecku. Nebude žádný další cíl. Nebudu muset nikam spěchat. Nebude žádné místo, které bych měl vidět. Budu moct dělat cokoliv a nebudu vědět, co dělat. Nikdo mi s tím nepomůže. Nebude komu napsat o radu, co bych měl vidět, když už jsem tady. Nebude komu se přizpůsobit a čí očekávání naplňovat. Třeba přestanu ztrácet čas tím, čím ho ztrácím normálně — snahou o to, abyste mě všichni měli rádi.

Přijde to po několika dnech. Nejdřív uklidím celou pláž, protože když už jsem tady, tak bych aspoň měl něčím prospět. Každé ráno budu chodit běhat, protože když nikam zrovna necestuju, tak bych se měl aspoň hýbat. Až se světu pochlubím fotkou svého perfektně postaveného přístřešku, tak potom — potom budu v koncích a na začátku současně.

Budu tam sedět a nebudu vědět, podle čeho se rozhodnout. Po několika dnech zaseknutý v situaci, kterou jsem si sám naordinoval, když už nemám jinou možnost, se konečně zeptám, co chci dělat já.

rozcestí
na rozcestí
není komu
se zalíbit

Zlomený kotník

Tom mě vysadil v Brně na výpadovce na Vídeň. Rozloučili jsme se. Pochodoval jsem podél krajnice, kolem lítala auta. Přímo k místu, kde se dá dobře stopovat, jsem mohl jet tramvají, ale nejel jsem. Byl jsem strachy bez sebe a intenzivně jsem se zabýval tím, jestli si nezlomím nohu. Byl jsem už naprosto přesvědčený, že si o obrubník, podél kterého jsem celou dobu kráčel, zvrtnu kotník. Našlápnu na okraj, chodidlo se sveze a bude to. Když se to nepovede napoprvé, tak třeba napodruhé. Noha hodně opuchne a bude tepat bolestí. To přežiju. Už jsem to párkrát zažil.

Nezapomenu si nateklý kotník vyfotit. Potřebuju přece mít důkaz. Bolest přejde. Všem to bude dávat smysl. Přece jsem se pořád otáčel za auty, nedával jsem pozor a našlápl jsem na obrubník. Jaká smůla! To každý pochopí. Tomu každý uvěří. Bude z toho pěkná historka. Hlavně ať je to o snaze a smůle, ne o zbabělosti.

Byl jsem vyděšený. Co když budu hned od prvního dne pořád jen plánovat? Plánovat, abych se cítil bezpečně. Co když pro mě bude nesnesitelné být na cestě? Co když se mi bude až příliš stýskat? Co když při prvním náznaku tlaku na můj návrat hned poběžím zpátky? Co když přijdu o něco zásadního doma? Co když se vrátím domů a bude na mě čekat méně lidí? Vrátím se a skupinám lidí, kterým jsem byl dřív vlastní, budu najednou cizí. Co když se mi něco stane? Co když se na cestě nic nenaučím, protože budu mít pořád jen strach? Co když nenajdu to, co hledám? A co vlastně hledám? Co si tady dokazuju?

A potom zase. Co když se mi to bude líbit až příliš? Lehkost toho nemít normální život. Co když toho budu chtít vidět víc a víc? Co když se do něčeho zamiluju? Co když se do někoho zamiluju? Co když budu chtít někde zůstat? A co když poprvé v životě budu přesně vědět, co chci, a budu se chtít nevrátit?

Došel jsem na místo, kde se dalo dobře stopovat. Obě nohy zdravé. Hned jsem stopl Poláka, který mě vzal do Vídně.

konečně
tak jedu
kdy se vrátím
říct nedovedu
tak jedu
neutíkám
jen jedu

Podvečer nového roku

S Jirkou jsme se vydali na cestu. Šli jsme daleko od naší vesnice. Po půlnoci, na silvestrovskou noc. Naši rodiče si mysleli, že jsme u toho druhého doma. Známá místa se zdála dál a zajímavější. Poprvé jsme probděli celou noc. Čůrali jsme uprostřed jindy nejfrekventovanější křižovatky. Asi jsme pořád o něčem mluvili.

Později jsem stopy prvních takových cest našel v různých příbězích. Došlo mi, že jsem tu noc byl Pavlem, který se musel vydat za město objevit poklad — Jezerní kotlinu. Zjistil jsem, že jsem tehdy začínal hrát velkou kurážnou hru. Ta trocha kilometrů byla zárodkem tisíců kilometrů v dospělosti. Později jsem poznával otisky svého prvního dobrodružství v příbězích o Suchárkovi, Tobiášovi, Yanovi nebo Jonathanu Livingstonovi Rackovi. Následoval jsem je u Kerouaca, Thoreaua, Setona a Rebeccy Solnit.

Těmi příběhy jsem fascinovaný dodnes. Jejich hrdinové překonali velké obavy. Na často osamělých cestách se znovu narodili. Ne až na konci cesty, v cíli, ale někde v průběhu putování.

Po mnoha letech od první výpravy s Jirkou přišel čas vydat se na velkou cestu.

Dva potkani

Vyskočil jsem z kamionu na dálnici nad Rijekou. Rychle jsem kličkoval mezi odpadky po kraji dálnice. Už jsem viděl moře. Představoval jsem si oslavnou koupel a polehávání na pláži. Přeskočil jsem svodidla a sbíhal z kopce. Dorazil jsem k plotu. Na nejbližším břehu nebyla promenáda, kavárny a plážičky, ale kontejnerový terminál. Tak velký, že jsem nevěděl, kam se vydat, abych ho obešel. Bloumal jsem okolo.

Hromady suti, rozsypané bloky rozbouchaného železobetonu, mohutné jeřáby, které zvedaly jeden kontejner za druhým. Přelezl jsem rumiště a uviděl malou kamenitou pláž. Kdysi tam vedla stezka, ale utrhla se se zbytkem břehu. Mezi mořskými oblázky se válely cihly, kusy betonu a hrubé železné pletivo. Nebyl jsem první, kdo si tady někdy dělal spaní. Plácků z narovnaných kamenů tam bylo plno a jedna postel byla z palet. Vybral jsem si nejodlehlejší místo. Byla už tma. Rozdělal jsem malý oheň, svlékl se a vykročil do chladného moře. Přede mnou plavala masivní, jasně bílá kovová bóje. Na temném moři svítila i bez světel.

Vyšel jsem ven a nahý se sušil u ohně. Nechal jsem se hypnotizovat střídavě bójí a činnostmi v překladišti. Bylo teplo, spacákem jsem se jen přikryl. V noci mě budily zvuky terminálu. Nad ránem zas kamínky kutálející se ze svahu nade mnou. Vyhlédl jsem nad sebe a viděl potkana, jak cupitá od jedné nory ke druhé.

potkani
na břehu
se protahují
dva potkani

Čtvrtý den

Kdy se vrátím, nemusím řešit. Je na to čas. Celý listopad a klidně celý prosinec. Pak se tím možná budu zabývat. Jenže já jsem čtvrtý den na cestě a neumím se uklidnit. Musím přece vědět, co bude. Ostatní přece musí vědět, co bude a co mají čekat. Je potřeba to nějak ohraničit. Nedovedu vypnout neustálé starání se, strachování se, plánování. Kdykoli stopuju, přijde mi to nesnesitelně dlouhé už po pár minutách.

Jsem netrpělivý, naštvaný na všechny a na sebe. Nedaří se mi přesvědčit se, že nikam nespěchám, nic nemusím a nic mi neuteče. Doufám, že mi nikdo neuteče. Nikdo není důležitý, jen já a cesty, na kterých jsem.

Nestihl jsem se v tom utvrdit, pokaždé mi někdo brzo zastavil.

Generál na pláži

Jel jsem se švédským párem, který mě po pobřeží vezl mnoho kilometrů. Oba uměli skvěle anglicky. Vypadali jako vyrovnaní a spokojení důchodci. Každý rok tráví čtyři až šest týdnů na stejném místě v Chorvatsku, většinou v září a říjnu. A slavit příchod nového roku jezdí vždycky na stejné místo v Rakousku. Oboje dělají už mnoho let.

Hleděl jsem na stovky ostrovů a ve své namyšlenosti jsem si říkal, že by spolu mohli ještě trochu objevovat, protože objevovat je potřeba. Nedovedl jsem si představit, že bych jednou byl jako oni. Neměl jsem pro to ani trochu pochopení. Proč sakra jezdí v Chorvatsku pokaždé do malého města Gradac?

Björn byl voják. Generál. Po válce v Bosně tam sloužil dva roky. Na mezinárodní misi jednal s tehdejšími politiky, řešil konflikty, dohlížel na poválečnou rekonstrukci a byl svědkem toho, jak se postupně odkrývaly hrůzy válečných let. Jednou už od toho všeho potřeboval alespoň na chvíli utéct. Kolega mu poradil, aby si jel odpočinout kousek za hranice do chorvatského Gradace. Spřátelil se s vlastníkem tamějšího hotelu, který se vrátil hned po válce z emigrace ve Švédsku. Teď už je původní majitel po smrti, hotel řídí jeho syn. Björn tam jezdí pořád.

hory a sukně
ostrovy —
hory se sukní
z vody

Kapesník

Odjížděl jsem z domova na cesty mnohokrát. Na vandry, zimní přechody pohoří, několikatýdenní cesty do zahraničí, skautské tábory. Týden co týden jsem se balil do Brna, kde jsem studoval vysokou školu. Balil jsem se neustále. Kočovný život.

Většinou jsem se balil narychlo. V tom shonu jsem vždycky prosil svoji maminku, jestli by mohla zkusit vyjmenovat věci, o kterých si myslí, že bych je neměl zapomenout. Ptát se mě na opravdu důležité věci: Máš peníze? Pojištění? Lékárničku? Toaletní papír?

Často jsem tajně doufal, že řekne moudře: Hlavně nezapomeň na to, kdo jsi.

Ona ale nikdy nezklamala a pokaždé se zeptala jen: Máš s sebou kapesník?

Na pobřeží Chorvatska u městečka Gradac jsem se probudil na terase zničeného hotelu. V nepořádku, který byl všude okolo, jsem našel špínou ztvrdlou utěrku. Vymáchal jsem ji v moři, vydrhl pískem a vyždímal. Obstaral jsem si zapomenutý kapesník.

Sen o tatínkovi

Původně jsem oznamoval všem svým blízkým, že se někdy na jaře vydám do světa. V březnu mého tatínka srazilo auto a málem umřel. Nikam jsem nejel. Naopak — nastěhoval jsem se zpátky do Týnce a byl jsem vděčný za to, že mi moje práce dovolí být mu nablízku.

Ale vidina velké cesty mě neopustila. Další možný termín přišel v říjnu, po svatbě mého nejlepšího kamaráda. Doufal jsem, že se situace doma do té doby uklidní a stabilizuje.

Tatínek byl tou dobou sice už z nemocnice doma, ale stále nemohl do práce. Kvůli úrazu mozku ještě nedostal zpátky řidičský průkaz, který byl do jisté míry základem jeho práce. Propady nálad byly čím dál častější. Dva týdny před mým plánovaným odjezdem se od něj odstěhovala moje maminka. A já jsem stejně vyjel.

On potřeboval mě a já jsem potřeboval sebe. Tatínek to nenesl dobře. Cítil se opuštěný, zrazený a já se mu nedivil. První večery na cestách byly naše telefonáty plné emocí, vzteku, jedovatých slov a slz.

Volá mi brácha. Zvednu telefon. Je celý rozezlený. Že prý tatínek měl záchvat a byla potřeba ta injekce adrenalinu. Říkal, že ji v ten moment nemohl doma najít na obvyklém místě. Jestli nevím, kde je. Jestli jsem si ji prý nevzal s sebou na cesty? A jestli jsem jim řekl o tom, že ji beru?

Roztočil se mi v hlavě kolotoč. Bylo mi horko. Jasně, že jsem si ji vzal. Takhle je to se mnou vždycky. To jsem sakra celý já. Jsem nezodpovědný. Všechno dělám na poslední chvíli. Jsem sobecký.

Nemyslím na druhé a na to, co potřebují. Soustředím se jen na to, co potřebuju já. Ostatní ať se přizpůsobí. Všechno se dá vyřešit, ukecat, všechno počká, nic není příliš důležité.

Probudil jsem se a v panice, jakou jsem nikdy nezažil, jsem vyhrabal z batohu svoji zbytečně velkou cestovní lékárničku. Hrabal jsem v ní rychle, na zem vypadal skoro všechen její obsah. Náplasti, pinzeta, mast, špunty do uší, obvaz, dezinfekce, různé prášky. Injekce tam nebyla. Nevzal jsem si ji. Nikdy žádná nebyla.

osamělý otec
na jihu
ze sna mne budí
osamělý otec

Pohlednice

Dubrovník je město kočičí se skleněnými podlahami a nedobytnými hradbami. Bez zaplacení drahého vstupného se na ně totiž nedá dostat. Jen z hradeb ale uvidíš celé staré město. Ostatní místa rozhledu jsou pečlivě zabarikádovaná, aby nezbývalo nic jiného než zaplatit. Buď si za stejnou cenu koupím jídlo na devět dní, nebo se projdu po přeplněných hradbách. Tak jsem potají vylezl na lešení opravovaného kostela.

lhostejná kočka
ve starém městě
kočka stejně
lhostejná

Ztracená generace

Všiml jsem si přívěsku na klíčích od auta. „To je tvoje rodina?“

„Jak to myslíš, zachránila?“

Lidé z údolí

Otisky krajiny

Tíha příběhů

Nálepky

Zbabělec a smraďoch

Česnek, kouř a karma

Bílé stíny

Na stavbě

Ke konci dne

hledám