Vážím si práce všech značkařů

Libor Pospíšil

© Text & Photo Libor Pospíšil, 2026

© Graphic & Cover Design Tereza Tomášová, 2026

© Filip Tomáš — Akropolis, 2026

ISBN 978-80-7470-571-7

ISBN 978-80-7470-572-4 (MOBI)

ISBN 978-80-7470-573-1 (ePUB)

Obsah

Předmluva

Čistá pláž

Zlomený kotník

Podvečer nového roku

Dva potkani

Čtvrtý den

Generál na pláži

Kapesník

Sen o tatínkovi

Pohlednice

Ztracená generace

Lidé z údolí

Otisky krajiny

Tíha příběhů

Nálepky

Zbabělec a smraďoch

Česnek, kouř a karma

Bílé stíny

Na stavbě

Ke konci dne

Níž a níž

Ztracená řeka

Tulák v Neretvě

Upřený pohled

Kino Bosna

Vrstvy kamení

Černá Hora

Drobný hrdina

Na večeři v nejlepší restauraci

Krásná dřeva

Z druhé ruky

Od západu k západu

Krtci mezi kameny

Kočka lenivá

Silnější zvíře

Greta, Angelika a Bernt

Dovolená s prarodiči

Rakytníky a bavlna

Jeden jako druhý

Chodci při rozednění

Voda pod mostem

Cesta na trh

Prach pod hradbami

Zákazník a jeho služba

Mezi vojáky a policisty

Tři skutky

Třicet dní nejistoty

Ryby a sladký čaj

Lůžko z kamenů

Turek a Arménka

Pod otevřeným nebem

Na hotelu v Trabzonu

Mezi námi

Překvapení a vousatí

Od soumraku do noci

Vlci, peklo, ráj

Konce polních cest

Pes u pevnosti

V malých rukou

Prostřený stůl

Promenáda

Spatřit Ani a zemřít

Na místě

Pro jedinou zkušenost

Marná snaha

Chatrný most

Linie hor a mraků

Jedinkrát

Vítejte v Gruzii

Po kolena ve snu

Vlče na stezce

Lovci, hledači a ztracení

Sám ve městě

Jízda v noci

Všechna bolest světa

Všechny krásy světa

Čekání na břehu

Lodní lístek

Zasněžený Kyjev

Setkání na cestě

Koleje a výhybky

Dík a nashledanou

Je po dešti

Poznámky a inspirace

Trasa

Obálka

Obsah

Tiráž

Začátek textu

9

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99

100

101

102

103

104

105

106

107

108

109

110

111

112

113

114

115

116

117

118

119

120

121

122

123

124

125

126

127

128

129

130

131

132

133

134

135

136

137

138

139

140

141

142

143

144

145

146

147

148

149

150

151

152

153

154

155

156

157

158

159

160

161

162

163

164

165

166

167

168

169

170

171

172

173

174

175

176

177

178

179

180

183

184

185

186

187

188

189

Jirkovi Smutnému, Honzovi Voráčovi, Matěji Popovi a Kubovi Ferencovi — mým prvním parťákům na různých dobrodružných vandrech.

Mojí rodině za velké pochopení pro to, že pořád musím někam trajdat. Jessice za její slova na cestu: „Miluji tě. Nepospíchej a jdi, kam potřebuješ.“

Tomáši Hrivnákovi za trpělivou podporu při tvorbě této knihy.

Předmluva

To, do čeho se pouštíte, není přepis mých deníků z cest. Není to ani cestopis. Přesto tady najdete tipy na místa, kde přespat pod širákem, kde si dát chutné ćevapi, kam zajít na nejlepší kávu a do kterých měst nejezdit.

Deníky mi posloužily jako nástroj. S jejich pomocí jsem se mohl s tehdejšími prožitky znovu spojit a vtělit je pravdivě do příběhů. Žádný pocit jsem si nedomyslel zpětně, i když mě to pokoušelo. Je lákavé si k příběhům dopsat více odvahy, více hloubky, více smyslu. Přidat poučení, vysvětlení a usadit vše do kontextu. Nastříbřit plochost okamžiku, tvrdit, že jsem každou chvíli plakal dojetím, přesvědčit čtenáře, že jsem vydržel hodiny hledět na majestát hor a kouzelné západy slunce. Nic z toho jsem nedoplnil.

Píšu o tom, co jsem prožíval a jak jsem se cítil. Zkusil jsem všechny střípky a scény vysypat před sebe.

Čistá pláž

Neumím se rozhodovat. Jediná rozhodnutí, která většinou dělám — která si myslím, že umím dělat — jsou ta, která naplňují očekávaní ostatních. Není to vina ostatních. Je to moje vina. Vždycky se podvědomě ptám sám sebe: Co chtějí ostatní? Co chce rodina? Co chce společnost? Co se ode mě očekává? Co bych měl dělat? Jak bych měl působit? Jak bych měl využívat svůj potenciál?

Vždycky to nějak namixuju. Posbírám vstupy různých stran, od všech klíčových osob (kromě sebe) a snažím se všechno vybalancovat tak, abych naplnil očekávání co nejvíce lidí. Sám sebe se neptám. Samozřejmě, že ne. Zeptat se sám sebe by znamenalo konflikty. A těm já se vyhýbám. Já přece nic tak nutně nechci, na ničem mi příliš nezáleží, takže se přizpůsobím, ať je to klidně podle ostatních.

Nemůžu z hlavy dostat představu, že se vydám na cestu, na které nebudu muset nic. Bude to cesta časově neohraničená, bez cíle a budu na ní sám. Dorazím na liduprázdnou pláž, třeba v Řecku. Nebude žádný další cíl. Nebudu muset nikam spěchat. Nebude žádné místo, které bych měl vidět. Budu moct dělat cokoliv a nebudu vědět, co dělat. Nikdo mi s tím nepomůže. Nebude komu napsat o radu, co bych měl vidět, když už jsem tady. Nebude komu se přizpůsobit a čí očekávání naplňovat. Třeba přestanu ztrácet čas tím, čím ho ztrácím normálně — snahou o to, abyste mě všichni měli rádi.

Přijde to po několika dnech. Nejdřív uklidím celou pláž, protože když už jsem tady, tak bych aspoň měl něčím prospět. Každé ráno budu chodit běhat, protože když nikam zrovna necestuju, tak bych se měl aspoň hýbat. Až se světu pochlubím fotkou svého perfektně postaveného přístřešku, tak potom — potom budu v koncích a na začátku současně.

Budu tam sedět a nebudu vědět, podle čeho se rozhodnout. Po několika dnech zaseknutý v situaci, kterou jsem si sám naordinoval, když už nemám jinou možnost, se konečně zeptám, co chci dělat já.

rozcestí

na rozcestí

není komu

se zalíbit

Zlomený kotník

Tom mě vysadil v Brně na výpadovce na Vídeň. Rozloučili jsme se. Pochodoval jsem podél krajnice, kolem lítala auta. Přímo k místu, kde se dá dobře stopovat, jsem mohl jet tramvají, ale nejel jsem. Byl jsem strachy bez sebe a intenzivně jsem se zabýval tím, jestli si nezlomím nohu. Byl jsem už naprosto přesvědčený, že si o obrubník, podél kterého jsem celou dobu kráčel, zvrtnu kotník. Našlápnu na okraj, chodidlo se sveze a bude to. Když se to nepovede napoprvé, tak třeba napodruhé. Noha hodně opuchne a bude tepat bolestí. To přežiju. Už jsem to párkrát zažil.

Nezapomenu si nateklý kotník vyfotit. Potřebuju přece mít důkaz. Bolest přejde. Všem to bude dávat smysl. Přece jsem se pořád otáčel za auty, nedával jsem pozor a našlápl jsem na obrubník. Jaká smůla! To každý pochopí. Tomu každý uvěří. Bude z toho pěkná historka. Hlavně ať je to o snaze a smůle, ne o zbabělosti.

Byl jsem vyděšený. Co když budu hned od prvního dne pořád jen plánovat? Plánovat, abych se cítil bezpečně. Co když pro mě bude nesnesitelné být na cestě? Co když se mi bude až příliš stýskat? Co když při prvním náznaku tlaku na můj návrat hned poběžím zpátky? Co když přijdu o něco zásadního doma? Co když se vrátím domů a bude na mě čekat méně lidí? Vrátím se a skupinám lidí, kterým jsem byl dřív vlastní, budu najednou cizí. Co když se mi něco stane? Co když se na cestě nic nenaučím, protože budu mít pořád jen strach? Co když nenajdu to, co hledám? A co vlastně hledám? Co si tady dokazuju?

A potom zase. Co když se mi to bude líbit až příliš? Lehkost toho nemít normální život. Co když toho budu chtít vidět víc a víc? Co když se do něčeho zamiluju? Co když se do někoho zamiluju? Co když budu chtít někde zůstat? A co když poprvé v životě budu přesně vědět, co chci, a budu se chtít nevrátit?

Došel jsem na místo, kde se dalo dobře stopovat. Obě nohy zdravé. Hned jsem stopl Poláka, který mě vzal do Vídně.

konečně

tak jedu

kdy se vrátím

říct nedovedu

tak jedu

neutíkám

jen jedu

Podvečer nového roku

S Jirkou jsme se vydali na cestu. Šli jsme daleko od naší vesnice. Po půlnoci, na silvestrovskou noc. Naši rodiče si mysleli, že jsme u toho druhého doma. Známá místa se zdála dál a zajímavější. Poprvé jsme probděli celou noc. Čůrali jsme uprostřed jindy nejfrekventovanější křižovatky. Asi jsme pořád o něčem mluvili.

Později jsem stopy prvních takových cest našel v různých příbězích. Došlo mi, že jsem tu noc byl Pavlem, který se musel vydat za město objevit poklad — Jezerní kotlinu. Zjistil jsem, že jsem tehdy začínal hrát velkou kurážnou hru. Ta trocha kilometrů byla zárodkem tisíců kilometrů v dospělosti. Později jsem poznával otisky svého prvního dobrodružství v příbězích o Suchárkovi, Tobiášovi, Yanovi nebo Jonathanu Livingstonovi Rackovi. Následoval jsem je u Kerouaca, Thoreaua, Setona a Rebeccy Solnit.

Těmi příběhy jsem fascinovaný dodnes. Jejich hrdinové překonali velké obavy. Na často osamělých cestách se znovu narodili. Ne až na konci cesty, v cíli, ale někde v průběhu putování.

Po mnoha letech od první výpravy s Jirkou přišel čas vydat se na velkou cestu.

Dva potkani

Vyskočil jsem z kamionu na dálnici nad Rijekou. Rychle jsem kličkoval mezi odpadky po kraji dálnice. Už jsem viděl moře. Představoval jsem si oslavnou koupel a polehávání na pláži. Přeskočil jsem svodidla a sbíhal z kopce. Dorazil jsem k plotu. Na nejbližším břehu nebyla promenáda, kavárny a plážičky, ale kontejnerový terminál. Tak velký, že jsem nevěděl, kam se vydat, abych ho obešel. Bloumal jsem okolo.

Hromady suti, rozsypané bloky rozbouchaného železobetonu, mohutné jeřáby, které zvedaly jeden kontejner za druhým. Přelezl jsem rumiště a uviděl malou kamenitou pláž. Kdysi tam vedla stezka, ale utrhla se se zbytkem břehu. Mezi mořskými oblázky se válely cihly, kusy betonu a hrubé železné pletivo. Nebyl jsem první, kdo si tady někdy dělal spaní. Plácků z narovnaných kamenů tam bylo plno a jedna postel byla z palet. Vybral jsem si nejodlehlejší místo. Byla už tma. Rozdělal jsem malý oheň, svlékl se a vykročil do chladného moře. Přede mnou plavala masivní, jasně bílá kovová bóje. Na temném moři svítila i bez světel.

Vyšel jsem ven a nahý se sušil u ohně. Nechal jsem se hypnotizovat střídavě bójí a činnostmi v překladišti. Bylo teplo, spacákem jsem se jen přikryl. V noci mě budily zvuky terminálu. Nad ránem zas kamínky kutálející se ze svahu nade mnou. Vyhlédl jsem nad sebe a viděl potkana, jak cupitá od jedné nory ke druhé.

potkani

na břehu

se protahují

dva potkani

Čtvrtý den

Kdy se vrátím, nemusím řešit. Je na to čas. Celý listopad a klidně celý prosinec. Pak se tím možná budu zabývat. Jenže já jsem čtvrtý den na cestě a neumím se uklidnit. Musím přece vědět, co bude. Ostatní přece musí vědět, co bude a co mají čekat. Je potřeba to nějak ohraničit. Nedovedu vypnout neustálé starání se, strachování se, plánování. Kdykoli stopuju, přijde mi to nesnesitelně dlouhé už po pár minutách.

Jsem netrpělivý, naštvaný na všechny a na sebe. Nedaří se mi přesvědčit se, že nikam nespěchám, nic nemusím a nic mi neuteče. Doufám, že mi nikdo neuteče. Nikdo není důležitý, jen já a cesty, na kterých jsem.

Nestihl jsem se v tom utvrdit, pokaždé mi někdo brzo zastavil.

Generál na pláži

Jel jsem se švédským párem, který mě po pobřeží vezl mnoho kilometrů. Oba uměli skvěle anglicky. Vypadali jako vyrovnaní a spokojení důchodci. Každý rok tráví čtyři až šest týdnů na stejném místě v Chorvatsku, většinou v září a říjnu. A slavit příchod nového roku jezdí vždycky na stejné místo v Rakousku. Oboje dělají už mnoho let.

Hleděl jsem na stovky ostrovů a ve své namyšlenosti jsem si říkal, že by spolu mohli ještě trochu objevovat, protože objevovat je potřeba. Nedovedl jsem si představit, že bych jednou byl jako oni. Neměl jsem pro to ani trochu pochopení. Proč sakra jezdí v Chorvatsku pokaždé do malého města Gradac?

Björn byl voják. Generál. Po válce v Bosně tam sloužil dva roky. Na mezinárodní misi jednal s tehdejšími politiky, řešil konflikty, dohlížel na poválečnou rekonstrukci a byl svědkem toho, jak se postupně odkrývaly hrůzy válečných let. Jednou už od toho všeho potřeboval alespoň na chvíli utéct. Kolega mu poradil, aby si jel odpočinout kousek za hranice do chorvatského Gradace. Spřátelil se s vlastníkem tamějšího hotelu, který se vrátil hned po válce z emigrace ve Švédsku. Teď už je původní majitel po smrti, hotel řídí jeho syn. Björn tam jezdí pořád.

hory a sukně

ostrovy —

hory se sukní

z vody

Kapesník

Odjížděl jsem z domova na cesty mnohokrát. Na vandry, zimní přechody pohoří, několikatýdenní cesty do zahraničí, skautské tábory. Týden co týden jsem se balil do Brna, kde jsem studoval vysokou školu. Balil jsem se neustále. Kočovný život.

Většinou jsem se balil narychlo. V tom shonu jsem vždycky prosil svoji maminku, jestli by mohla zkusit vyjmenovat věci, o kterých si myslí, že bych je neměl zapomenout. Ptát se mě na opravdu důležité věci: Máš peníze? Pojištění? Lékárničku? Toaletní papír?

Často jsem tajně doufal, že řekne moudře: Hlavně nezapomeň na to, kdo jsi.

Ona ale nikdy nezklamala a pokaždé se zeptala jen: Máš s sebou kapesník?

Na pobřeží Chorvatska u městečka Gradac jsem se probudil na terase zničeného hotelu. V nepořádku, který byl všude okolo, jsem našel špínou ztvrdlou utěrku. Vymáchal jsem ji v moři, vydrhl pískem a vyždímal. Obstaral jsem si zapomenutý kapesník.

Sen o tatínkovi

Původně jsem oznamoval všem svým blízkým, že se někdy na jaře vydám do světa. V březnu mého tatínka srazilo auto a málem umřel. Nikam jsem nejel. Naopak — nastěhoval jsem se zpátky do Týnce a byl jsem vděčný za to, že mi moje práce dovolí být mu nablízku.

Ale vidina velké cesty mě neopustila. Další možný termín přišel v říjnu, po svatbě mého nejlepšího kamaráda. Doufal jsem, že se situace doma do té doby uklidní a stabilizuje.

Tatínek byl tou dobou sice už z nemocnice doma, ale stále nemohl do práce. Kvůli úrazu mozku ještě nedostal zpátky řidičský průkaz, který byl do jisté míry základem jeho práce. Propady nálad byly čím dál častější. Dva týdny před mým plánovaným odjezdem se od něj odstěhovala moje maminka. A já jsem stejně vyjel.

On potřeboval mě a já jsem potřeboval sebe. Tatínek to nenesl dobře. Cítil se opuštěný, zrazený a já se mu nedivil. První večery na cestách byly naše telefonáty plné emocí, vzteku, jedovatých slov a slz.

Volá mi brácha. Zvednu telefon. Je celý rozezlený. Že prý tatínek měl záchvat a byla potřeba ta injekce adrenalinu. Říkal, že ji v ten moment nemohl doma najít na obvyklém místě. Jestli nevím, kde je. Jestli jsem si ji prý nevzal s sebou na cesty? A jestli jsem jim řekl o tom, že ji beru?

Roztočil se mi v hlavě kolotoč. Bylo mi horko. Jasně, že jsem si ji vzal. Takhle je to se mnou vždycky. To jsem sakra celý já. Jsem nezodpovědný. Všechno dělám na poslední chvíli. Jsem sobecký.

Nemyslím na druhé a na to, co potřebují. Soustředím se jen na to, co potřebuju já. Ostatní ať se přizpůsobí. Všechno se dá vyřešit, ukecat, všechno počká, nic není příliš důležité.

Probudil jsem se a v panice, jakou jsem nikdy nezažil, jsem vyhrabal z batohu svoji zbytečně velkou cestovní lékárničku. Hrabal jsem v ní rychle, na zem vypadal skoro všechen její obsah. Náplasti, pinzeta, mast, špunty do uší, obvaz, dezinfekce, různé prášky. Injekce tam nebyla. Nevzal jsem si ji. Nikdy žádná nebyla.

osamělý otec

na jihu

ze sna mne budí

osamělý otec

Pohlednice

Dubrovník je město kočičí se skleněnými podlahami a nedobytnými hradbami. Bez zaplacení drahého vstupného se na ně totiž nedá dostat. Jen z hradeb ale uvidíš celé staré město. Ostatní místa rozhledu jsou pečlivě zabarikádovaná, aby nezbývalo nic jiného než zaplatit. Buď si za stejnou cenu koupím jídlo na devět dní, nebo se projdu po přeplněných hradbách. Tak jsem potají vylezl na lešení opravovaného kostela.

lhostejná kočka

ve starém městě

kočka stejně

lhostejná

Ztracená generace

Všiml jsem si přívěsku na klíčích od auta. „To je tvoje rodina?“

„Jak to myslíš, zachránila?“

Lidé z údolí

Otisky krajiny

Tíha příběhů

Nálepky

Zbabělec a smraďoch

Česnek, kouř a karma

Bílé stíny

Na stavbě

Ke konci dne

hledám