Everything Was Beautiful and Nothing Hurt

Copyright © Ben Reeves, 2026

Translation © Jana Hlávková, 2026

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2026

ISBN epub: 978-80-7689-873-8

ISBN mobi: 978-80-7689-874-5

Pro Kelly

KUTÁLEJÍCÍ SE KLUK

Stříbrné auto se pětkrát převrátí, než se na křižovatce uvelebí na střeše. Semafor přeblikne z červené na zelenou. Na příjezdu tohoto auta nezaznamenal nic neobvyklého. Světla reflektorů ozařují padající dešťové kapky, kola se stále otáčejí a voda, která se z nich rozlétává na všechny strany, nemá koho pocákat.

Ticho. Stánek s kebabem, žlutý opar. Chladná zář obchodu s alkoholem, drobná světýlka oken obytných domů, třpytící se jako svíčky na vánočním stromku. Tváře vykukující zpoza závěsů. Vzduch prodchla vůně jisker z ohňostroje za řadovkami a také ze střechy auta, jak se dřela o silnici.

Auto stále leží, do chladného vzduchu z něj stoupá pára. Na mokrém asfaltu se odráží převrácený svět. To kvůli vlhkému povrchu se pneumatiky smekly. Pneumatiky nesplňující předpisy, pneumatiky tak sjeté, až z nich lezou bílé nitě. A také kvůli Jägermeisteru, který na ten večírek přinesl on sám, a kvůli práškům, které mu stále ještě šumí v žaludku.

Točící se kola začínají zpomalovat. Jako znavený hodinový strojek.

Nic se nehýbe, ale všechno mluví. Auto mluví, značky mluví. Všechno mluví, tak tiše a tak něžně, kanál šeptá, vzdálené sirény cvrlikají jako ptáci. Všechno čeká.

Už jsou tu. Sanitka a dvě policejní jednotky s majáčky. Modrá – červená – modrá. Semafor se svým světelným jazykem snaží ze všech sil vypovědět, co se stalo. Ale nikdo ho neposlouchá. Záchranáři uhánějí na místo. Tohle nesnese odkladu. Jsou obezřetní a po dlouhé noci vyčerpaní. Policisté štěbetají do vysílaček jako andulky. Čekají na pokyny.

Ale žádné pokyny nepřicházejí, protože svět zpomaluje. A zpomaluje.

Zpomaluje a zpomaluje a zpomaluje, až se jen tak neznatelně plazí.

Záchranáři se svými kamennými tvářemi, které jen maskují strach, záchranáři zachycení uprostřed kroku, jejich rozevláté reflexní bundy, ztuhlé v mrazivém vzduchu za nimi.

Policista uvězněný uprostřed mrknutí. Déšť zavěšený ve vzduchu, miliarda skleněných korálků, v jejichž sférách se odráží celý výjev.

Já procházím mezi tím vším. Procházím mezi kapkami deště. Procházím mezi záchranáři. Vychutnávám si váhu svého těla. Vychutnávám si, jak mi střepy z čelního skla křupou pod bosými chodidly. Kráčím k autu, šlapu na roztříštěné sklo. Jako by se tu nějakému nemotornému klenotníkovi rozsypaly diamanty. O dveře na straně řidiče se výsměšně opírá značka s třicítkou.

Když mě skrz boční okénko spatří řidič, ještě chlapec, devětadvacetiletý Samuel Preston, vytřeští oči. Vytřeští oči, protože ví, kdo jsem a proč přicházím. Všichni to vědí, nakonec.

Na Nový rok měl v plánu požádat svou přítelkyni o ruku. A teď leží tady, rozplácnutý na střeše auta, které je vzhůru nohama, pomačkaný, pokroucený, podivně zapasovaný ve svém na hlavu postaveném sedadle, nohy zamotané kdesi nad volantem. Má polámané ruce, polámaný krk, prasklou páteř a nervy v ní zašmodrchané.

Kleknu si k autu a otevřu dveře.

Jeho kamarádi jsou v bezvědomí. Jeden je na sedadle spolujezdce, druhý vzadu. Samuel se snaží pohnout, ale já ho zklidním. Nakloním se do auta, položím si jeho hlavu na klín a hladím ho po vlasech. Je vyděšený a já mu říkám, že už je to v pořádku. Všechno je v pořádku.

Říká mi, že se nemůže hýbat, a já mu odpovídám, že to vím a že je to v pořádku. Ptá se, a tohle, to je ono? To přece nemůže být všechno, že ne? Neodpovídám mu, protože on už odpověď zná. A když se zeptá, jestli to bylo nutný, odpovím, že jo. Je to v pořádku. Teď zavři oči. On to udělá a bolestí se zašklebí. Šeptám mu pár věcí. Šeptám mu to, co se má člověk dozvědět až těsně před smrtí. Bolest ustupuje a on se uvolňuje, stále uvězněný v tomto nehybném dvojakém světě, kde světlo přeblikává z modré na červenou a zase zpět na modrou, a čas mezitím plyne.

Požádá mě, řekneš mojí holce, co se stalo?

To nemůžu, odpovídám. Ale někdo jí to řekne.

Je těhotná.

Já vím. To je v pořádku. Zavři oči.

Bože můj, říká. Bože můj, já u toho nebudu. U ničeho nebudu.

Samuel Preston zírá skrz rozbité čelní sklo. Osm vteřin se ani nepohne. Pak stáhne ze svého převráceného zpětného zrcátka náramek, dřevěné korálky na gumičce. Přidrží si je u rtů, pláče, čichá k nim a vzpomíná. Jeho tvář je napjatá a statečná. Spočíváme v tichu, jen on a já. Mlčíme. Vůně náramku je poslední věc, kterou Samuel Preston ucítí.

Samuel Preston – 29 let, 5 měsíců, 4 dny 

Tři roky se převalily jako kutálející se auta. Ubíhají první tiché hodiny z ledna a já se procházím. Samuel Preston stále neopustil mé myšlenky. Nikdo z nich je neopustil.

A tak se procházím. Obcházím město a protahuju se všemi těmi meziprostory, betonovou skládačkou se stromy polapenými v cihlových žlabech. Mám radost, když v šedi města narazím na nějaké takové zákoutí, na místo, které se schovává před developery v naději, že ho nikdy neobjeví, a sleduju, jak se tato místa rozpouštějí v dalších bytech, v dalších domech. Podél hranic města se táhne kanál překrytý železničními kolejemi a kovovými ploty, malými chodníky, uličkami, podchody. Lemují ho žluté vrby, jejichž větve se smáčejí ve vodě, a všude se tam proplétají ostružiníky, takže si docela snadno představíte, že jste se ocitli v ráji. Iluzi ráje rozbíjí dunění vlaku nebo ostrůvek splašků, plynoucí mezi rákosím, nebo dráty elektrického vedení, které vykukují nad vrcholky stromů. Je to ráj, který vyniká svými rozpory, ráj tak vzácný právě proto, že je neobvyklý.

Procházím se po stezce podél kanálu a míjím pár teenagerů držících se za ruce. Nechci přemýšlet o tom, kdo jsou nebo kým budou. Teď je to mladý pár. To stačí. Pod železničním mostem sedí muž zabalený v zeleném spacáku. Oblouky mostu tvoří mozaika šedých barev. Radnice tam neustále nechává přetřít graffiti a graffiti se znovu objevuje na nátěru a nátěr opět překrývá graffiti v nekonečném souboji, v němž se ani jeden z protivníků nikdy s tím druhým nesetká. Čpí to tu močí. Pižmovou vůní konopí. Muž ve spacáku mě požádá o cigaretu a já mu řeknu, že žádnou nemám. Procházím pod mostem, zatímco červené a zlaté paprsky vycházejícího slunce probleskují skrz větve vrb. Jako by mou malou oázu ozařovaly blesky z fotoaparátu.

Tohle je ten park, kde je na jednom konci dětské hřiště a na druhém hřbitov, a je to také ten park, kde sedávám na lavičce a pozoruju Johna Lamba, starého muže na jeho ranní procházce. Má na sobě volné béžové kalhoty, sešlapané boty a ošuntělé tvídové sako. Kdysi sem chodil se svým psem Virgilem, kokršpanělem, a oba se neustále zastavovali, aby pozdravili každého psa, který jim zkřížil cestu, a John se usmíval na pejskaře a říkal jim brý ráno a někdy si povídali o maličkostech, o psech a o tom, že prší, a pak zase pokračovali dál. Ale Virgil přede dvěma roky zemřel na stáří a zlomené srdce kvůli Johnově ženě, která zemřela předcházející zimu. John teď chodí sám a já ho sleduju, jak se šourá po dlouhé cestě, diagonále protínající zelený park. Šine se od cihlové zdi koridorem stromů, kolem houpaček a džípu na pružině směrem k hlavní silnici. Má prázdný žaludek, protože se mu zkazila slanina. Má prázdnou ruku, protože Virgil ho už nevede, a jeho paže mu připadá příliš lehká, tak lehká, že by mu mohla odletět a dosáhnout až na jeho psa a manželku, kteří na něj někde tam nahoře čekají. Stařík projde kolem mě. Nepodívá se na mě. Sleduju jeho kolébavý krok. Má ztuhlá kolena, takže jejich práci přebírají boky, a sleduju, jak se mu svírají a zase rozevírají prsty. Sleduju pramínek bílých vlasů na jeho zátylku, který se s každým krokem zhoupne, a poslouchám, jak jeho sešmajdané boty na asfaltové cestě vrzají a pískají. Cítím pach ranního dechu v jeho ústech, protože si nedal ani snídani, ani šálek čaje. Cítím, jak ho škrtí lem ponožek na holeních, jak ho svědí rozkrok, jak se mu kolem pasu šoupe neutažený opasek. Slyším, jak se snaží ignorovat zvuky aut, aby se mu lépe vzpomínalo, jaké to tady bylo, když byl ještě malý kluk. A jak ho tak pozoruju, tohoto starého muže bez psa, myslím na jeho ženu, myslím na chlebový pudink. Sleduju ho, jak se prochází po stále stejné cestě. Sám, týden co týden.

RANNÍ MUŽ

Na Johna často i dva týdny nikdo nepromluví. Chodí do obchodů jen proto, aby mohl míjet lidi. Každému z nich řekne brý ráno, brý ráno a někdy se mu dostane soucitného úsměvu, někdy si matka přitáhne blíž svého syna, někdy mu teenager řekne, ať jde do hajzlu. Ale on to stejně říká, brý ráno, brý ráno, a když se na něj nějaký cizí člověk otočí, John ví, že není duch.

Dnes prochází kolem starého obchodu s těstovinami a kráčí uličkou, lemovanou na jedné straně bytovkami a na druhé zarostlou zahradou. Zahrada je obehnaná nataženým pletivem a John do ní čas od času nakukuje skrz dráty a sleduje místní kozu, která se pase na pampeliškách a ostružiníku. Dnes tam žádná koza není, a tak pokračuje dál, kolébá se uličkou, šourá se přes park.

Na lavičce sedí mladík se sluchátky a poslouchá hudbu. Brý ráno, brý ráno. V obchodě John nic nepotřebuje, ale stejně tam vejde. Když si něco koupí, má téměř zaručených pár slov. Hotově, nebo kartou? Chcete účtenku? Jsou to prázdná slova, ale pořád jsou to slova. John je z nich nadšený jako z fosilií na pláži. Žena venčí psa. John říká brý ráno, brý ráno a pes mu očichává nohy. Není si jistý, jaké je to plemeno. Je to takový malý chlupáč. Ále, říká, no ahój. Ty seš ale fešák, viď?

Ženě je kolem třiceti. Usměje se. Její úsměv je opravdový, ale pejska od starého muže odvede a zmizí v uličce za zahradou s kozou. Johnovi buší srdce o sako. Podívá se na hodinky. Přemýšlí, jestli ta žena a její chundelatý pes chodí po této cestě vždycky v tuhle dobu, protože jestli ano, mohli by se tady třeba potkávat pravidelně. Dostatečně pravidelně na to, aby si řekli brý ráno a třeba i: Jak se máte? Jak se má pejsek? To máme ale krásný den, že? John si vysní celý scénář, v němž se ho ta žena ptá na jeho život a on se ptá na její a nakonec ho pozve na večeři k sobě domů, je to večeře s jejím manželem a třemi syny a on je pak navštěvuje každý týden, dokonce i o Vánocích. John jde dál.

V obchodě si vybírá věci, o nichž ví, že mu brzy dojdou. Banány. Mléko. Čokoládu na později. A když přinese zboží ke kase, řekne brý ráno, brý ráno, zpěvavě, jako by to říkal poprvé.

Mladý pokladní od kasy odejde. Červené světlo signalizuje, že je pokladna zavřená. Než se John otočí k té samoobslužné, ještě chvíli u ní prodlévá.

Domů jde beze slova. A když vkročí s nákupní taškou do dveří, spatří mě tam. Sedím na jeho pohovce se dvěma šálky kávy a říkám brý ráno, brý ráno.

Johnův dům je tmavý, přestože okny přichází jasné světlo. Všude se vznáší prach, usazuje se na pohovce, na konferenčním stolku, na klavíru s trofejemi z šipkových turnajů. Dům je uklizený, kromě toho prachu.

– Nedávno jsem si myslel, že jsem potkal svýho bývalýho učitele angličtiny.

Sleduju, jak si pečlivě ukládá nákup do skříněk. Igelitovou tašku strčí do zásuvky vedle ledničky. Odklidí misky a talíře z odkapávače. Když je s tím hotový, posadí se vedle mě a sevře šálek s kávou oběma rukama.

– Vypadal úplně jak on. Ale nebyl to on. Jo, ten učitel byl fakt příšernej idiot. Nikdy mu nic nebylo dost dobrý. Když člověk napsal něco minimalistickýho, řekl, že je to moc primitivní. Když to bylo poetický, řekl, že je to přehnaný. Mým snem bylo vydat sbírku básní, pak ho najít a říct mu, to koukáš, co?! Zvládnul jsem to, ty zapšklej blbe. Ha!

Pokyne hlavou směrem k polici vedle klavíru. Jsou tam v kůži vázané svazky a knihy o šipkách a mezi nimi pět tlustých paperbacků nesoucích jeho jméno. Ty nejsou zaprášené, lesknou se jako toho dne, kdy byly vydány. Už mi tuhle historku jednou vyprávěl, ale já ho stejně poslouchám. Někteří lidé potřebují, abych jim věnoval svůj čas, víc než ostatní.

– Sue vždycky říkala, nech to bejt. Nemusíš sledovat svý starý učitele. Vždyť jsi svou básnickou sbírku vydal. Ukázals mu! Ale já ji neposlouchal. Listoval jsem telefonním seznamem a snažil se ho najít. Vydal jsem se do starý školy a ptal jsem se na něj, jenže on se odstěhoval. Nech ho bejt, říkala Sue. Buď hrdý na to, cos dokázal. Nech to bejt. Ale to nešlo. Chtěl jsem mu ukázat. A pak jsme si jednoho dne všimli jeho jména v nekrologu. Rakovina plic. Bylo mu teprve pětapadesát. No, ale vy tohle všecko víte, co, pane Smrti?

John mi rád říká pane Smrti. Jako v básni od Cummingse.

Zubí se a svou starou promodralou rukou mě šťouchá do kolene. A postupně se jeho úsměv vytrácí. Stále se dívá na knihy na polici. Všech pět věnoval své ženě. Všech pět vyšlo ještě za jejího života. Poslední tři roky pracoval na šesté antologii, ale múza ho opustila. Na konferenčním stolku před námi leží hromádka papírů.

John vezme knihu básní z odkládacího stolku.

– Můžu vám jednu přečíst?

– To budu rád.

– Dobře. Tuhle měla ráda moje žena. Jmenuje se Chléb.

Odkašle si a důstojným hlasem báseň přečte. Když skončí, usrkne kávu. Já mlčím.

– Musíte si uvědomit, že jsem ji napsal před třiceti lety.

– Jasně.

– No tak něco řekněte.

– Co tím chtěl básník říct?

– Na tom nezáleží. Není to hádanka. Jaký jste z ní měl pocit?

– Nevím. Musím o tom popřemýšlet.

– Tak přemýšlejte. Stejně nemám nic lepšího na práci.

– Cítil jsem smutek. Něco promarněného. Je to tak?

– Dyť jsem vám řekl, že to není žádná hádanka. Ale smutek dává smysl. Sue vždycky říkala, že ji to rozesmutňuje. Že jsme si život zkomplikovali víc, než bylo nutný, a někdy si přála, aby mohla žít v mlýně někde v polích. Možná jsme to měli udělat. Možná by to v takovým mlýně bylo pěkný.

– Určitě by tam nebylo tolik prachu.

– Vy jste ale drzej prevít.

Tvářím se vážně, ale on mě znovu šťouchne do kolene. A ještě chvíli čte své staré básně. Některé nahlas, jiné v duchu. Básně o psech a šipkách, o vlacích, o své ženě. Obvykle se k ničemu nevyjadřuju, když se mě nezeptá. Ale dnes se cítím odvážně.

– Proč měla vaše žena nejradši Chléb?

– Jak to myslíte?

– No, říkal jste, že ji to rozesmutňovalo.

– To je pravda. Ale řekl bych, že někdy potřebujem být smutný. Ale ona nikdy nebyla ten typ, co by na něčem moc lpěl.

Zavře knihu. Z hromádky papírů na konferenčním stolku zvedne jeden list, ale zase ho položí.

– Nemáte už být někde jinde? Lidi přeci musí umírat každou minutu.

– To umírají.

– A jak to teda funguje?

– I kdybych vám to řekl, stejně byste tomu nerozuměl.

– Vy jste teda pěkně tvrdohlavej mezek.

John Lamb se narovná a zavře oči. Zhluboka se nadechne a chytí mě za ruku. Jeho ruka je studená a kostnatá, cítím přes volnou kůži každou šlachu.

– Ale no tááák, pane Smrti. Já vím, proč jste tady. Tentokrát je to jiný.

– Vážně?

– Jo. Nikdy jste se mě na nic neptal.

– Je ještě něco, co byste chtěl udělat?

John otevře oči. Sundá si brýle, složí je a položí na stůl. Rozhlédne se po domě, který kdysi patřil jemu, jeho ženě a jejich psovi. Pak se usměje tím svým klasickým úsměvem brý ráno, brý ráno. Ne, řekne. Jdem na to.

John Lamb – 81 let, 10 měsíců, 6 dní

Po Johnovi se ještě chvíli procházím. Podél hlavní třídy, kde jezdí spousta aut, pak nahoru ke kruhovému objezdu s továrnou. Uvědomím si, že se blížím k průmyslové zóně. To není místo, kde se bydlí, ale místo, kde se pracuje: jsou tady parkoviště, komplexy budov, dodávky a nákladní auta a výfukové plyny, ale žádná hřiště, žádné školy, žádné obchody. Město, které si představovalo, že bude velkoměstem. Je dokončené a zároveň nedokončené, roste jako černá díra a je stále hustší a hustší, stále prázdnější a prázdnější.

A jdu dál až ke katedrále, před níž se na lavičkách choulí mladé páry a jedí bagety ze supermarketu. Vejdu dovnitř a spatřím ženu, která rozdává letáky a nabízí komentovanou prohlídku. Prohlédnu si nástěnku s dětskými soutěžními obrázky Ježíše a jeden z Ježíšů má sluneční brýle, skateboard a plamenomet a žena s letáky mě požádá, abych odešel. Myslí si, že jsem bezdomovec, protože mám takový kabát a děravý svetr a taky takové vlasy a boty. Říkám jí, že se jen dívám na obrázky. Ona říká, že mě musí zdvořile požádat, abych odešel. Tak se podívám vzhůru na zdobené stropy a klenby, odejdu z katedrály a vydám se radši do knihkupectví.

Starému muži upadne peněženka na chodník, ale nechci ji zvedat, abych ho nevyděsil, a tak ho nechám, aby se sehnul a sebral si ji sám. Má s tím potíže. Zajímalo by mě, jestli mu to takhle vyhovuje, že si ji zvedl sám, nebo jestli si přál, abych mu pomohl, a teď si říká, jak jde ten svět do háje. Na kamenné zdi leží ztracený medvídek.

Z oken svého bytu mám výhled na rušnou křižovatku, KFC a několik hospod. Vidím odtud také na zahrádkářskou kolonii a několik novějších bytů pro bohaté mladé lidi, kteří dojíždějí za prací. Je tu klid. Bydlí tady převážně starší lidé.

Obývací pokoj je bílý a úplně čistý, snad kromě téměř neviditelných pavučin v rozích a skládacího stolku, na němž se kupí fotoalba, lahve s destilovanou vodou, plastové tácky, lepidla, skalpely a plechovka se stlačeným vzduchem. Večer v tuto dobu obvykle usedám ke stolu a pouštím se do práce, ale dnes stojím u dveří a rozhlížím se po svém skromném pokoji.

Nemám tu žádné dekorace, žádné rostliny. Jen pár mrzkých kousků nábytku. Není tu vůbec nic, jen ty fotografie na stole a já se nemůžu přimět, abych se pohnul z místa, odlepil od dveří. Párkrát už mi takhle bylo. Přichází to zřídkakdy a pokaždé nečekaně. Obrovská prázdnota. Jako by moje tělo bylo atomem a někde hluboko uvnitř vězelo jádro člověka, tak nepatrné, že mě překvapuje, že se to celé nezhroutí samo do sebe. A ono se to téměř zhroutí, právě tady, v těchhle dveřích. Ale udělám krok dovnitř. Dveře za sebou zavřu, sednu si ke stolu a rozsvítím lampu.

Několik minut jen poslouchám zpěv malé holčičky, co bydlí přes chodbu, a televizi pana Campbella o patro výš.

Panu Campbellovi je sto tři let. Dal mi ke zrestaurování své fotografie, celou knihu. Je to album staré pár desítek let, zažloutlý plastový pořadač s nevkusnými kresbami květin v pravém dolním rohu. Na přední straně je průhledná kapsa a v ní kartička s nápisem Toto album patří, ale nikdo tam nedopsal žádné jméno.

Fotografie uvnitř jsou většinou černobílé. Svatba, miminko, batole. Fotografie lidí v kalhotách a šatech z šedesátých let dvacátého století, lidí, kteří jen postávají v kuchyni nebo sedí na pohovkách s květinovým vzorem. Nejde o žádné slavnostní příležitosti, jen o záminky k vytažení fotoaparátu.

Já samozřejmě každého z těch lidí znám. S téměř všemi jsem se potkal a oni mě v průběhu času znali pod různými jmény a v různých podobách. Zanedlouho se setkám i s těmi ostatními. Teď na mě hledí z fotografií, svěží a bezstarostní.

Mnoho z obrázků je potřísněno nahnědlými skvrnami. Některé jsou potrhané, jiné pomačkané. Několik z těch nejstarších, z těch čtvercových na silnějším papíru, se začíná odlupovat a rozpadat podél okrajů. Některé z nich se přilepily k průhlednému plastu, který je drží v albu. Jiné vybledly tak moc, že tváře na nich působí jako duchové. Ale to je v pořádku. Každou z těch tváří si pamatuju. Zrestauruju je a budou tak nedotčené jako v den, kdy byly vyvolány.

Mezi sebevraždami a infarkty restauruju fotografie. Mezi mrtvicemi a autonehodami, pády z žebříku a občasnými vraždami sedím u svého stolu nad obrázky, leštím je, otírám, drhnu, lepím, retušuju a skládám zpět dohromady, soustředím se na práci, na své ruce, na lidi na snímcích a jejich hlasy.

Dnes začnu tím, že skalpelem vyříznu z alba jednu z průhledných kapes. Jemným dotykem se snažím oddělit fotografii od plastu. Pokud moc zatlačím, riskuju, že fotografii roztrhnu. Drží tam pevně, a tak naplním plastovou misku destilovanou vodou a snímek do ní ponořím.

Je to fotografie pana Campbella. Ronnyho Campbella a jeho sestry Lilly Bennettové. Oběma jim je tam kolem dvaceti a hrají lodě na huňatém koberci. Ron vyhrál třikrát za sebou a Lilly s ním po zbytek večera nemluvila. Trochu si pomůžu skalpelem a fotografie se od plastu oddělí. Opatrně ji osuším mušelínovým hadříkem a palcem z ní pak setřu nečistoty. Další fotografie je zachráněná.

Po své pravici zaslechnu měkké kroky drobných tlapek a tiché vrnění.

Do ložnice mi vlezla oknem bílá kočka. Tuhle kočku neznám, ale vstanu a jdu k ní a ona se mi otírá o kotníky.

– Ne, ne, tady nebydlíš.

Sehnu se a zvednu ji. Podívám se, jestli má obojek, ale žádný nemá, a tak to vrnící zvíře odnesu zpátky do ložnice a spustím z okna, aby se dostalo na markýzu, po níž přišlo.

Vrátím se ke stolu a celý proces s vodou opakuju i se zbývajícími přilepenými fotografiemi. Vánoční svetry. Nahý chlapec stojící v brouzdališti. Školní představení s plačící holčičkou. Tahle je v horních rozích úplně odloupnutá, tak otevřu malou tubičku s lepidlem a…

Zase to vrnění.

Její ocas se tentokrát ovine kolem nohy stolu a já vím, co to znamená. Chystá se tu uvelebit. Znovu ji beru do náruče a nesu k oknu.

– Je mi líto, určitě jsi moc milá kočka, ale nebydlíš tady a já nemám žádné jídlo.

Položím ji zpět na vnější parapet. Dívá se na mě, jako bychom byli dlouholetí přátelé a já ji teď nesmírně urazil.

Zatáhnu závěsy. Vracím se k práci.

Za dvacet minut je kočka zpět. Prochází se po stole sem a tam. Lehne si mezi fotografie a myje se.

– Sedíš mi na fotkách.

Nechám práce a opřu se o opěradlo židle. Pozoruju kočku.

Dnes ráno jsem si v obchodě za rohem koupil jablko a teď ho jím. Snažím se vychutnat si každé sousto. Slupka v krku, něco mezi papírem a plastem. Mokrá, křupavá, houbovitá dužina, dřevitá jadérka drcená mezi zuby. Žvýkám stopku, dokud z ní není kaše, a kočka mi vyskočí na klín. Opře si bradu o tlapky, zavře oči a začne příst.

– Tak ty mě nenecháš na pokoji, viď?

Jemně ji odstrčím, otřu si ruce do svetru a vyjdu ze dveří. Zamířím k jiným dveřím, na druhé straně chodby.

Když Dalia otevře, má na sobě pyžamo a gumové rukavice. Zdá se, že ji má návštěva znepokojila, jako by si nedokázala představit jiný důvod mého zaklepání než nějakou krizi. Například že hoří dům nebo tu pobíhá vrah.

– Máte nějaký jídlo pro kočky?

– Kočičí žrádlo? Možná jo, proč?

– Vlezla ke mně oknem kočka. Má hlad.

Udělám krok stranou a oba se podíváme otevřenými dveřmi mého bytu na bílou kočku. Sedí na koberci a olizuje se. Dalia řekne, dobře, počkejte chvilku. Začne se prohrabávat skříňkami v kuchyni, nejprve těmi horními, pak těmi dole, nakonec v té pod dřezem. Vyndává všechny lahve bělidla a krabice pracího prášku, několik repelentů proti hmyzu. Vyskládává je kolem sebe na podlahu.

– Jsem si jistá, že tu někde mám sušenky. Mívali jsme kočku, ale v den, kdy jsme se sem nastěhovali, ji přejelo auto.

– Děkuju vám za snahu.

– Mami, co to děláš?

– Hledám kočičí žrádlo.

Jejich byt je velmi podobný tomu mému, až na to, že je zrcadlově obrácený a plný dekorací a zarámovaných fotek. Televize běží, ale nikdo se na ni nedívá. Podlaha je posetá hračkami, časopisy, omalovánkami a mezi tím vším stahuje roční dítě polštáře z pohovky.

– Ty jsi ten pán, co bydlí tamhle, viď?

Podívám se na sedmiletou holčičku. Má světlejší pleť než její matka a také světlejší vlasy. Ukazuje na můj obývák, kde stále sedí kočka a olizuje se.

– Jo, to jsem já.

– Já jsem Layla. A ty?

– Travis Smith.

– Chceš si vyzkoušet moji hru?

– Tvoji hru?

Layla se podívá na svou matku, která se stále přehrabuje věcmi v kuchyni. Ztiší hlas.

– Hraju ve svým pokoji videohru. Pojď se mrknout.

– Ne, já bych měl počkat tady.

– No tak, chci ti to ukázat.

Vezme mě za ruku a vede mě dveřmi napravo. Její pokoj je malý. Sotva se do něj vejde jedna postel, skříň a malá komoda s klecí pro křečka a televizí. Stěny má bílé jako v ostatních pokojích, ale visí tu pár plakátů s narvaly a lamami. Fotografie přírody s informacemi po straně.

Plácne sebou na postel a vezme si do ruky ovladač. Řekne mi, ať si sednu, a já si sednu vedle ní a sleduju rozpixelovaného muže, jak běhá a skáče přes rozpixelovaná monstra.

– Chceš to zkusit?

– Ne, radši se půjdu kouknout, jestli už tvoje máma nenašla ty sušenky.

– Jenom na chviličku.

Nacpe mi ovladač do ruky.

– Tímhle skáčeš. Tímhle se rozběhneš rychlejš.

– A proč bych měl běhat rychlejš?

– Abys dokončil level, než máma řekne, že ti došel čas na hraní.

– Tak jo.

– Už jsi umřel.

– Jak?

– Narazils do toho monstra.

– Nevěděl jsem, že tam bude.

– No, o tom ta hra právě je. Musíš na ně dávat pozor. Ale to je v pohodě. Máš ještě dva životy.

Dalia vejde do pokoje se žlutou krabicí kočičích sušenek. Říká, že neví, jak jsou staré, a já jí odpovídám, že vypadají v pohodě, že děkuju. Layla se na mě podívá.

– Jak to, že máš kočku, ale nemáš pro ni jídlo?

– To není moje kočka. Prostě sem pořád chodí.

– Fajn. Je čas jít na kutě, prdelko. Šup do pýža.

– Ale my ještě nedohráli tenhle level.

– To mě nezajímá, teď si vezmi pyžamo.

– Nemůžeme jenom dokončit tenhle level?

– Ne, zítra musíš do školy.

– Ale Brook může chodit spát až v devět. Její máma jí to dovolí.

– Fajn. Ale já nejsem máma Brook. Jsem tvoje máma.

– Prosím, mami. Už to skoro máme.

Dalia se na mě podívá, jako by žádala o pomoc, a já se podívám na Laylu.

– Mně to nevadí. Ale jenom jestli to nebude vadit mamince.

Přelétá pohledem z jednoho na druhého a snaží se vymyslet, co má jako dobrá máma udělat.

– Pět minut. Myslím to vážně. Pak šup do postele.

Layla zavýskne a vytrhne mi ovladač z ruky. Řekne, že mi ukáže, jak na to. Dalia zavrtí hlavou a nechá nás o samotě.

Layla si to teď užívá, sbírá všechny mince, poráží všechna monstra. Prozkoumá každou skrytou oblast, vyzkouší všechna vylepšení. A když dokončí level, vypne konzoli a televizi a vyprovodí mě z pokoje, aby si mohla jít lehnout. Řekne mi ahoj a zavře dveře, zatímco její matka stojí u dřezu a myje nádobí.

– Támhle máte ty sušenky.

– Děkuju.

Vezmu si krabici, ale ještě chvíli Dalii pozoruju. Vypadá unaveně. Vezme talíř a drhne ho kartáčem. Neotočí se.

VELMI STARÁ ŽENA

Vstává brzy a každé ráno má pocit, jako by vstávala z mrtvých. Sedí na okraji své postele z paměťové pěny a tře si lokty, kolena a ruce promodralé žilkami, aby do nich vehnala krev. Připomíná jim, že je stále naživu.

Lidé jí říkali, že čím jste starší, tím víc se život zrychluje. Pro dítě je jeden rok celá věčnost, pak se to trochu rozeběhne, je vám dvacet nebo třicet a jeden rok je jako měsíc a jeden měsíc jako týden, roční období se míhají jako rachejtle, jedny Vánoce za druhými, děsivá rychlost, neuvěřitelná, nezastavitelná. Nikdo ji ale nevaroval, co se stane, když vám zemře čtyřiasedmdesátiletý manžel a vám je sedmdesát devět, nikdo jí nikdy neřekl, že těch dalších deset let se zase bude táhnout jako celá věčnost. Že každý den je trénink v trpělivosti. To jí nikdo nikdy neřekl.

Vydá se na dlouhou cestu z ložnice. Nekonečnou chodbou. Rukama šátrá po stěnách, aby udržela rovnováhu, dojde do kuchyně, položí konvici do dřezu, naplní ji a odnese zpět na místo. Její páteř je dřevěnou tyčí, na níž visí tělo jako strašák na poli. Drobné šouravé kroky, bosá chodidla se jí odlepují od linolea. Zjistila, že lidský život je cyklický. Ubohost na začátku, ubohost na konci. Třeba, říká si, nejsme určeni k tomu, abychom žili tak dlouho.

Problém není v tom, že by bez něj nemohla žít. Jenom prostě nechtěla. Prožila život s mužem, kterého si vybrala, a teď je v nové fázi, nadbytečné fázi, v níž neexistuje jeho hlas, v níž neexistuje jeho vůně. Na tuto planetu přišli každý zvlášť. Našli se. Prožili víc let spolu než bez sebe. A když ji tu nechal samotnou, zbyla z ní jen polovina a teď je připravená, že z ní nezbude vůbec nic.

Uvažuje, zda tu má radši stát a čekat, než se uvaří voda, nebo si jít sednout do obývacího pokoje. Včera čekala, až jí z toho ztuhla kolena, a ona se pak nemohla posadit. Ale když půjde a posadí se, bude muset zase vstát a teď jí dochází, že konvici dokonce ani nezapnula. Cvakne vypínačem a odšourá se do obývacího pokoje.

Asi by měla s Masonem probrat koupi chodítka a možná i barové židle do kuchyně. To by mohla čekat na vodu vsedě a židle by byla dost vysoká, takže by se z ní mohla lehce sesunout zpět na nohy. Možná by taky mohla z kuchyňského okna pozorovat zahradu. Ptáky.

Někdo by si mohl myslet, že je slabošské se takhle litovat. Jsi nezávislá žena, zlato. On tě nedefinoval, má drahá. Vždyť ty máš v sobě furt život! Jenže ona se už dávno naučila, že není nic lepšího než život sdílet. Zcela svůj život věnovat druhému a zase od něj přijímat, až se stane, že jeden bez druhého není úplný. To jí nikdy nikdo neřekl.

Došourá se ke křeslu v obývacím pokoji. Dolů na sedák je to daleko. A v okamžiku, kdy se její zadek dotkne polštáře, zazvoní zvonek u dveří.

Nech to být, pomyslí si. Nikoho nečekáš. Oni zas odejdou. V klidu si tu poseď. Zatím nezapínej televizi. Nech to být. Zvonek zazvoní znovu a někdo vysloví její jméno. Je to mužský hlas a ona ví, kdo to je.

Opře se rukama do područek křesla a vytáhne se na nohy, v kuchyni v tu chvíli cvakne konvice. Když otevře dveře, stojí tam vysoký muž. Vypadá, že mu táhne na čtyřicet. Není na něm nic zajímavého. Je trochu neupravený. Volný šedý svetr, černé džíny, staré boty.

Pozdravím ji a ona mě pustí dovnitř.

Nabídne mi šálek čaje a já řeknu, že děkuju, že si dám rád.

– Víš, kde je konvice. Akorát se dovařila voda.

Stěží popadá dech. Posadí se a zapne televizi. Má ráda pořady o dovolených a nemovitostech. Všichni ti šťastní lidé, kteří mají příliš mnoho peněz. Přijde si pak tak nějak skromnější.

V kuchyni hodím do dvou hrnků dva čajové sáčky, zaliju je vodou a nechám minutku louhovat. Jí do toho zamíchám dvě kostky cukru a oba čaje donesu do obývacího pokoje, kde si sednu na puf u televize.

– Nikdy jsi mi neudělal pořádný šálek čaje.

A chvíli sedíme potichu, ona a já, a sledujeme krásné mladé páry v jejich krásných domovech s palmami a oceány tak modrými, že z té modře bolí oči. Mladý muž říká, že bazén je moc malý. Nedá se v něm ani hnout.

Pak si odkašle.

– Takže dneska je můj šťastný den?

Podívám se na ni, ale nic na to neřeknu.

Otočím se zpět k televizi.

– Já jsem připravená, Travisi. Vždyť víš, že jsem připravená. Pro boha živýho, jsem připravená už deset let. Jaký má smysl mě tady držet, hm? Mám tady hotovo. Prožila jsem dlouhý a šťastný život, bla bla bla, a teď je konec. Vážně to budeš protahovat? Tak dlouho, až budu celá nemocná a polámaná? Travisi, mohl by ses na mě sakra aspoň podívat?

– Jak se dneska cítíš?

Směje se a kroutí hlavou.

– Prostě jako velmi stará žena. Stará a křehká jako perníková panenka v noční košili. Udělej pro mě něco. Dojdi pro pár sušenek, jo?

Udělám, co mi řekla. Ze skříňky vedle ledničky vyndám červenou plechovku a položím ji ženě na klín. Otevře ji. Sladký pšeničný závan mléčných sušenek a sušenek s krémovou náplní a také několika starých celozrnných kousků. Celozrnné sušenky nikdy neměla moc ráda, ale teď na ně zírá. Vůbec se nehýbe.

– Víš, když umřel Nicholas, nebyla jsem smutná. Chci říct, samozřejmě, že jsem byla smutná, ale není to žádná tragédie, že ne? Není to taková tragédie, jako když umře někdo mladý. Starý lidi mají umírat. Všichni víme, že si pro nás přijdeš. Jenže Nicholas nebyl připravený. Myslím, že si přál umřít až po mně, abych tady nezůstala sama. Taky jsem si nemyslela, že jsem připravená, ale když sis ho vzal, věděla jsem, že jsem. Je v tom taková důstojnost, nemyslíš? Odejít, když ještě všechno dokážeš, když ještě víš, kdo jsi. Už dávno jsem čekala, že si pro mě přijdeš.

Pak se na mě podívá a oči se jí lesknou.

– Ty nevíš, jaký to je, Travisi. Myslíš si, že to víš, ale nevíš nic. Ztratit někoho tak důležitýho a celý ty roky žít bez něj.

Vím, že nemluví jen o Nicholasovi.

– Je to vůbec tvoje rozhodnutí? Vybíráš si, kdo zůstane a kdo půjde? Vybíráš si, kde a jak? Nebo jsi jenom služebník? Jenom přírodní síla?

Usrknu čaj. A když jí dojde, že se ode mě žádné odpovědi nedočká, vezme si z dózy jednu sušenku s náplní a namočí si ji do čaje. Sleduje přitom mladý pár popíjející na balkoně margarity.

Za rohem, na kterém je zavřená hospoda, stojí řada domů, jejichž vchodové dveře se otevírají přímo do silnice. Za těmi domy, podél jejich malých zahrádek, vede strouha. Z trubky z vlnitého plechu vytéká kalná voda. Každý dům má jinou barvu. Špinavou jako kachní vejce, umáčenou šedobílou, barvu neomítnuté cihly, odlupující se pastilkovou žlutou. Zaklepu na ten cihlový.

Vevnitř se honí po schodech děti nahoru a dolů a hádají se o masku superhrdiny, zatímco jejich máma se snaží usnout a táta rozebírá u kuchyňského stolu motorku. Křičí na děti, ať už jsou proboha zticha. Neposlouchají ho, tak to zopakuje, tentokrát o něco drsněji. Nedokáže ani jasně myslet. Počítal šroubky a teď neví, co kam patří ani proč vlastně začal tuhle motorku rozebírat.

Holčička teď pláče a kluci jí dají masku a v domě je poprvé od úsvitu ticho. Táta teď zaslechne klepání na dveře.

– Všechno.

– Díky. Moje máma z toho bude mít obrovskou radost.