Bouře století
Author: Stephen King
Date: 2026-09-07T22:00:00+00:00
Publisher: Pavel Dobrovský - BETA

Copyright © 1999 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author's agents, The Lotts Agency, Ltd.

Translation © Adéla Bartlová, 2026

Original English title: STORM OF THE CENTURY

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2026

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-830-5 (ePub)

ISBN 978-80-7593-831-2 (mobi)

POZNÁMKA SCENÁRISTY

Mořskému průlivu mezi ostrovem a pevninou se v Nové Anglii říká „reach“ – „rozprostřená voda“. Zátoka by byla na jedné straně uzavřená, „reach“ je otevřený na obou stranách. Průliv mezi ostrovem Little Tall (který je fiktivní) a Machiasem (ten je skutečný) by měl být asi tak tři kilometry široký.

ÚVOD

Ve většině případů – řekněme třech nebo čtyřech z pěti – vím, kde jsem byl, když jsem dostal nápad na určitý příběh, a jaká kombinace událostí (obvykle zcela všedních) stála za jeho vznikem. Například myšlenka na To se dostavila, když jsem šel po dřevěném mostě, vnímal jsem své dunivé kroky a myslel jsem na pohádku o třech kozlících, kteří přechytračí zlého trolla hlídajícího most. V případě Cuja šlo o skutečné setkání s nevrlým bernardýnem. Řbitov zviřátek se zrodil ze smutku mé dcery, jejíž milovanou kočičku Smucky přejelo auto na silnici nedaleko našeho domu.

Někdy si ale nedokážu vzpomenout, jak jsem se k nápadu na román nebo příběh dostal. V těchto případech nebývá zárodkem myšlenka, ale spíš obraz, momentka v hlavě, která má takovou sílu, že k sobě postupně přivolá postavy a zápletky stejně, jako prý ultrazvuková píšťalka svolá všechny psy v okolí. To jsou pro mě ta skutečná tvůrčí tajemství: příběhy, jež nemají hmatatelný počátek a zrodí se samy od sebe. Zelená míle začala obrazem mohutného černocha, jenž stojí ve vězeňské cele a sleduje kápa, který se blíží se starým vrzajícím kovovým vozíkem, z něhož prodává sladkosti a cigarety. Bouře století také měla na začátku výjev z vězení: Na pryčně v cele sedí muž (tentokrát běloch), patami se opírá o okraj pryčny, ruce má položené na kolenou a nemrká. Není to hodný a milý člověk, jakým se ukáže být John Coffey v Zelené míli; tenhle muž je extrémně zlý. Možná to ani není člověk. Kdykoli se k němu má mysl vrátila – když jsem řídil, seděl jsem u optika a čekal jsem, až mi rozkape oči, nebo, a to bylo nejhorší, když jsem v noci ležel v posteli a už jsem měl zhasnuto –, vypadal o něco děsivěji. Pořád seděl na té pryčně, nehýbal se, ale byl zase o kousek děsivější. Vypadal méně jako člověk a víc jako…, inu, víc jako to, co měl ve svém nitru.

Postupně se od něho začal odvíjet příběh. Muž seděl na pryčně. Pryčna byla v cele. Cela se nacházela v zadní části obchodu se smíšeným zbožím na Little Tall Islandu, kterému občas říkám „ostrov Dolores Claiborneové“. Proč v obchodě? Protože tak malá komunita jako ta, která žije na ostrově Little Tall, nepotřebuje policejní stanici, stačí jí konstábl, který ani nemusí pracovat na plný úvazek, aby vyřešil občasný problém – třeba neukázněného opilce nebo vzteklého rybáře, který se tu a tam neudrží a praští svou ženu. A kdo je ten konstábl? No přece Mike Anderson, majitel a provozovatel Andersonova obchodu. Celkem slušný chlapík, který to umí s opilci a rozzuřenými rybáři… Ale co kdyby sem přišlo něco opravdu zlého? Něco tak zlého jako odporný démon, který posedl Regan ve Vymítači ďábla? Něco, co by sedělo v Mikeově cele s podomácku svařenými mřížemi, hledělo před sebe a čekalo…

Na co?

Přece na bouři. Bouři století. Bouři tak prudkou, že odřízne ostrov Little Tall od pevniny a obyvatelé se musejí spolehnout jen sami na sebe. Sníh je krásný; sníh je smrtící; sníh je také závoj, takový, jaký používají kouzelníci, aby zakryli své obratné prsty. Na ostrově odříznutém od světa a zasypaném sněhem by můj bubák z cely (to už jsem ho nazýval jménem, které jsem mu dal: Andre Linoge) mohl napáchat velké škody. Ty největší možná i bez toho, aby opustil pryčnu, na níž seděl s pažemi opřenými o pokrčená kolena.

Do tohoto bodu jsem dospěl v říjnu nebo listopadu roku 1996; zlý člověk (nebo spíš bestie s maskou člověka) ve vězeňské cele, bouře větší než ta, která v polovině 70. let ochromila severovýchodní koridor, komunita odkázaná sama na sebe. Trochu mě děsilo, že budu muset vytvořit celou komunitu (zatím jsem to udělal pro dva romány, Prokletí Salemu a Nezbytné věci, a je to nesmírně náročné), ale lákaly mě možnosti takového příběhu. Také jsem věděl, že musím začít psát, jinak o tu šanci přijdu. Myšlenky, které jsou více dokončené – jinak řečeno většina z nich –, se udrží docela dlouho, ale příběh vzniklý z jediného obrazu, který existuje spíš ve formě potenciálu, nemá takovou trvanlivost.

Domníval jsem se, že se Bouře století patrně zhroutí pod svou vlastní vahou, ale přesto jsem v prosinci 1996 začal psát. Konečným podnětem se stala myšlenka, že bude-li se příběh odehrávat na Little Tall Islandu, budu mít šanci říct ledacos zajímavého a provokativního o samotné povaze komunit… Protože v Americe nenajdete pevněji semknutá společenství než ta, která žijí na ostrovech u pobřeží Maine. Jejich členy k sobě poutají okolnosti, tradice, společné zájmy, náboženské zvyklosti a práce, jež je těžká a někdy nebezpečná. Bývají svázáni i pokrevně, většinou jde o klany, které tvoří pět nebo šest starých rodin propojených společnými bratranci, sestřenicemi, synovci, neteřemi a dalšími příbuznými jako pestrá skládačka.[1] Přijedete-li jako turisté (nebo letní chalupáři), budou se k vám chovat přátelsky, ale nečekejte, že nahlédnete do jejich života. Můžete se do své chalupy na mysu s výhledem na moře vracet třeba šedesát let, a pořád budete cizí. Protože život na ostrově je jiný.

Píšu o malých městech, protože jsem kluk z takového městečka (ale hned musím dodat, že nejsem z ostrova, o Little Tall Islandu tak píšu jako člověk zvenčí), a většina mých příběhů z malých měst – ať je to Jerusalem’s Lot, Castle Rock, nebo Little Tall – má svůj původ u Marka Twaina („Muž, který zkorumpoval Hadleyburg“) a Nathaniela Hawthorna („Mladý hospodář Brown“). Připadalo mi ale, že všechny mají ve svém jádru určitý neprozkoumaný předpoklad: Komunitu vždycky musí roztříštit zásah zla, který mezi jejich členy vrazí klín a promění je v nepřátele. Zažil jsem to ale spíš jako čtenář než jako člen komunity; ve skutečnosti jsem vídal, jak se v případě katastrofy všichni ve městě semkli.[2]

Zůstává však otázka: Je výsledkem semknutí vždycky společné dobro? Zahřeje představa „komunity“ vždycky u srdce, nebo z ní občas mrazí? Právě v tu chvíli jsem si představil, jak Mikea Andersona objímá jeho žena a šeptá mu do ucha: „Zařiď, ať má [Linoge] nehodu.“ Pořádně mě z toho zamrazilo! Věděl jsem, že se musím o napsání tohoto příběhu aspoň pokusit.

Zbývalo ještě rozhodnout o formě. S tou si nikdy nelámu hlavu – určitě o nic víc než s vypravěčem. Vypravěč příběhu (obvykle psaného v třetí osobě, někdy v první) vždycky přijde spolu s ním. Stejně tak forma, které myšlenka nabude. Nejvíc mi vyhovuje psát romány, ale píšu i povídky, scénáře a tu a tam nějakou báseň. Myšlenka vždy určuje formu. Nemůžete z románu udělat povídku ani z povídky báseň; a nemůžete zastavit povídku, která se rozhodne, že chce být raději románem (pokud ji nechcete zabít).

Usoudil jsem, že jestli Bouři století napíšu, bude to román. Když jsem si k ní ale sedl, myšlenka trvala na tom, že chce být filmem. Všechny vizuální představy mi připadaly spíš jako filmové výjevy než jako obrázky z knihy: vrahovy žluté rukavice, zakrvácený basketbalový míč Daveyho Hopewella, děti letící s panem Linogem, Molly Andersonová, která manželovi šeptá: „Zařiď, ať má nehodu“, a ze všech nejvíc Linoge v cele, kde sedí s pokrčenými koleny a svěšenýma rukama a všechno to plánuje.

Na celovečerní film by to bylo příliš dlouhé, ale napadlo mě, jak by se to dalo obejít. V minulosti jsem navázal skvělý pracovní vztah se stanicí ABC, které jsem dodal materiál (a někdy hotové scénáře) asi na šest takzvaných minisérií, jež měly docela slušnou sledovanost. Spojil jsem se s Markem Carlinerem (který produkoval novou verzi Osvícení) a Maurou Dunbarovou (mým kreativním kontaktem v ABC od začátku 90. let) a zeptal jsem se jich, jestli by měli zájem o skutečný román pro televizi, který by existoval sám o sobě a nebyl adaptací dřívějšího románu.

Oba souhlasili prakticky bez zaváhání, a sotva jsem dopsal tři dvouhodinové scénáře, jež tu najdete, začala předprodukce a poté vznikl film bez jakéhokoli tvůrčího ředění nebo producentských vrtochů. Pokud jste intelektuál, je módní otírat se o televizi (hlavně se, proboha, nepřiznávejte, že koukáte na Frasiera nebo Jerryho Springera), ale já jsem pracoval jako scenárista pro televizi i film a souhlasím s tvrzením, že v Hollywoodu chtějí lidé od televize dělat seriály a lidé od filmu rezervace na oběd. To nejsou kyselé hrozny; ti od filmu na mě byli vesměs dost hodní (ignorujme filmy jako Noční směna a Stříbrná kulka). Ale v televizi vás nechají pracovat…, a pokud máte nějaké ty úspěšné zkušenosti s vícedílnými dramaty, dovolí vám i trochu se rozšoupnout. A já se rád rozšoupávám. Je to fajn. ABC mému projektu na základě tří prvních verzí scénáře, jež se už výrazně neměnily, přidělilo třiatřicet milionů dolarů. To bylo také fajn.

* * *

Bouři století jsem napsal přesně tak, jak bych napsal román. Měl jsem seznam postav, ale žádné další poznámky, pracoval jsem podle pevně stanoveného rozvrhu tři až čtyři hodiny denně a tahal jsem svůj Mac PowerBook po hotelových pokojích, kdykoli jsme se ženou vyráželi na pravidelné výpravy za mainským ženským basketbalovým týmem na zápasy v Bostonu, New Yorku a Filadelfii. Jediným rozdílem bylo, že jsem použil scenáristický program Final Draft místo Wordu 6, v němž píšu běžnou prózu (a který tu a tam spadne, obrazovka zamrzne – nový Final Draft je díkybohu bez chyb). A hádal bych se, že to, co si teď přečtete (a co uvidíte na obrazovce, jestliže se na Bouři století podíváte), není ve skutečnosti „televizní drama“ ani „minisérie“. Je to normální román, jen existuje v jiném médiu.

Neproběhlo to zcela bez problémů. Hlavní nevýhodou práce pro televizní stanice je cenzura (ABC je jediná velká stanice, která má stále zvláštní oddělení pro posuzování standardů; čtou tam všechny scénáře a řeknou vám, co se v žádném případě nesmí vysílat do amerických obývacích pokojů). Při práci na Svědectví (v němž se obyvatelstvo celého světa zadusí vlastními soply) a Osvícení (nadaný, ale očividně narušený mladý spisovatel málem ubije manželku k smrti kroketovou holí a pak se týmž nástrojem pokusí zabít syna) jsem s tím mocně zápasil a byla to absolutně nejhorší část celého procesu, takový tvůrčí ekvivalent čínského svazování ženských chodidel.

Naštěstí pro mě (samozvaní strážcové americké morálky z toho mají pravděpodobně o něco menší radost) televizní stanice od dob, kdy producenti The Dick Van Dyke Show nesměli ukázat v ložnici dvojpostel (dobrý Bože, co kdyby se americká mládež začala oddávat představám, jak tam Dick a Mary v noci leží a dotýkají se nohama?), znatelně rozšířily spektrum toho, co je přijatelné. V uplynulých deseti letech se udály ještě významnější změny. Z nemalé části šlo o reakci na revoluci kabelové televize, ale hlavně za to může celkový úbytek diváků, zvlášť v důležité věkové kategorii od osmnácti do pětadvaceti let.

Ptali se mě, proč se vůbec obtěžuji s klasickou televizní stanicí, když existují kabelovky jako Home Box Office a Showtime, kde jsou problémy s cenzurou minimální. Mám dva důvody. Zaprvé mají kabelové televize přes zuřivé chvalozpěvy kritiků na originální pořady jako Oz a The Real World stále poměrně malé publikum. Udělat minisérii pro HBO by bylo jako vydat velký román u malého nakladatelství. Nemám nic proti malým nakladatelstvím ani kabelové televizi, ale když na něčem dlouho a s nasazením pracuji, rád bych, aby to dostalo šanci na co největší publikum. Část diváků to možná ve čtvrtek večer přepne na Pohotovost, ale to je riziko, s nímž musíte počítat. Když odvedu svou práci a lidé budou chtít vidět, jak to dopadlo, nahrají si Pohotovost na video a stráví večer se mnou. „Nejvíc vzrušující to je, když máš trochu konkurenc,“ říkávala má matka.

Druhým důvodem pro spolupráci s velkou televizí je, že bývá dobré, pokud vás trochu svážou. Když víte, že váš příběh budou sledovat diváci, kteří se těší na mrtvoly s otevřenýma očima (to se na klasické televizi nesmí), klející děti (to také ne) nebo spoustu krve (to už vůbec ne), začnete vymýšlet alternativní možnosti, jak sdělit, co chcete. V žánru hororových a napínavých filmů se lenost téměř vždycky projeví jako vulgární drastičnost: vyloupané oči, podříznutý krk, hnijící zombie. Pokud vám televizní cenzor tyto snadné lekačky neumožní, musíte vymyslet, jak stejného cíle dosáhnout jinak. Autor se stane podvratným živlem a někdy to vede ke skutečně kreativním řešením, o čemž svědčí elegantní filmy Vala Lewtona (Kočičí lidé).

Nejspíš to zní jako ospravedlňování, ale není to tak. Jsem koneckonců chlápek, který kdysi řekl, že chce strašit své publikum, ale pokud ho nemohu postrašit, zkusím v něm probudit hrůzu, a nedosáhnu-li hrůzy, šokuji ho něčím nechutným. Hrdý na to nejsem, řekl jsem k tomu, ale kašlu na to. Klasická televize mi, obrazně řečeno, tuhle poslední linii obrany sebrala.

V Bouři století je několik drsných okamžiků – dvěma příklady za všechny budiž Lloyd Wishman se sekerou a Peter Godsoe s provazem –, ale museli jsme bojovat za každý z nich a o některých (například když pětiletá Pippa škrábe matku do obličeje a ječí: „Pusť mě, ty svině!“) stále ještě usilovně diskutujeme. Na schvalovacím oddělení teď nejsem zrovna oblíbený – neustále někomu volám, stěžuji si a vyhrožuji, že to řeknu staršímu bráchovi (v tomto případě roli mého staršího bratra nejčastěji hraje Bob Iger, nejvyšší hlavoun v ABC). Myslím, že komunikovat s cenzory na takové úrovni je v pohodě; kdybych s nimi vycházel příliš dobře, cítil bych se jako zrádce, který spí s nepřítelem. Jestli chcete vědět, kdo vyhrává nejvíc bitev, porovnejte si originální scénář (který držíte v ruce) s hotovou televizní sérií (která se v době psaní tohoto úvodu stříhá).

A nezapomínejte, prosím, že ne všechny rozdíly, které najdete mezi scénářem a hotovým filmem, zavinili cenzoři. S těmi se můžete hádat, ale proti televiznímu časovému rozvrhu nic nezmůžete. Každý dokončený díl musí trvat devadesát jednu minutu, plus minus nanejvýš pár sekund, a musí být rozdělen do sedmi „dějství“, aby se do něj vešly všechny ty úžasné reklamy, které platí účty. Existují triky, jimiž získáte trochu času navíc – jedním z nich je druh elektronické komprese, který nechápu –, ale většinou prostě jen ořezáváte klacík, dokud se nevejde do otvoru. Je to otrava, ale není nepřekonatelná; není to horší než, řekněme, muset nosit školní uniformu nebo kravatu do práce.

U Svědectví a Osvícení byl zápas s televizními pravidly často otravný, někdy až deprimující (a nechci si ani představovat, čím museli procházet producenti filmu To, protože existuje pravidlo, že výchozím bodem televizního dramatu nesmějí být děti ve smrtelném nebezpečí, natož aby umíraly), ale oba tyto pořady vznikaly podle románů, jež jsem psal bez ohledu na televizní pravidla korektnosti. Tak by se romány samozřejmě psát měly. Když se mě lidé ptají, jestli při psaní myslím na filmy, vždycky mě to trochu naštve…, dokonce urazí. Není to tak docela jako zeptat se dívky: „Děláš to někdy za peníze?“, ale dříve jsem si to myslel; je mi nepříjemné to naznačování, že jsem vypočítavý. Účetnické myšlení k psaní příběhů zkrátka nepatří. Psaní příběhů je prostě o psaní. Byznys a účetnické myšlení přijdou potom a nejlepší je nechat je na lidech, kteří tomu rozumějí.

S takovým přístupem jsem pracoval na Bouři století. Napsal jsem ji jako televizní scénář, protože ten příběh tak chtěl být napsán… Ale bez přesvědčení, že by se někdy opravdu dostal do televize. V prosinci 1996 jsem o filmařství věděl dost na to, abych do scénáře vepsal noční můru pro tvůrce speciálních efektů – největší sněhovou bouři, o jakou se zatím kdo v televizi pokusil. Vytvořil jsem také velkou skupinu postav – když je ovšem dopsáno a na seriálu se začne skutečně pracovat, ze spisovatelových postav se pro ředitele castingu stanou mluvící role. Stejně jsem v psaní pokračoval, protože pokud píšete knihu, nezabýváte se rozpočtem. To je problém někoho jiného. Navíc, je-li scénář dost dobrý, nějak se to udělá. Vždycky se to nějak udělá.[3] A protože Bouře vznikla jako televizní minisérie, zjistil jsem, že dokážu posouvat hranice, aniž je naruším. Podle mě je to nejděsivější příběh, jaký jsem kdy napsal pro film, a většinu strašidelných scén jsem do něj dokázal vepsat, aniž na mě na schvalovacím oddělení moc křičeli.[4]

* * *

S režisérem Mickem Garrisem jsem spolupracoval třikrát – poprvé na celovečeráku Sleepwalkers a pak na minisériích Svědectví a Osvícení. Občas vtipkuji, že hrozí, že se z nás stanou Billy Wilder a I. A. L. Diamond hororového žánru. Byl pro mě první volbou pro režii Bouře století, protože ho mám rád, vážím si ho a vím, co dokáže. Mick měl ale plné ruce práce jinde (svět by byl mnohem jednodušší, kdyby lidé všechno zahodili a přiběhli, kdykoli je potřebuji), a tak jsme se s Markem Carlinerem jali hledat režiséra.

Někdy v té době jsem si v půjčovně, kterou jsem měl kousek od domu, půjčil film Program likvidace, natočený přímo pro video. Nikdy jsem o něm neslyšel, ale vypadal atmosféricky a hrál v něm vždy spolehlivý Dean Stockwell. Jinými slovy, byl to perfektní film na zabití úterního večera. Také jsem si vzal osvědčeného Ramba pro případ, že by se Program likvidace ukázal být propadákem, ale Rambo ten večer ani nevykoukl z obalu. Program likvidace byl nízkorozpočtový (později jsem zjistil, že jde o originál pro kabelovou stanici Starz), ale dost bezva. Hrál v něm Tim Matheson, který ztělesňoval některé z vlastností, jež jsem chtěl vidět u Mikea Andersona v Bouři: samozřejmě dobro a slušnost…, ale se stopou skryté násilnosti, jež jím prostupuje jako železná žíla. A co víc, Dean Stockwell tu hrál úžasně svérázného padoucha: tichého, zdvořilého jižana, který využívá své počítačové dovednosti k tomu, aby někomu zkazil život – jen proto, že ho dotyčný požádal, aby nekouřil doutník!

Světlo bylo náladové a modré, počítačová kouzla chytře prezentovaná, tempo zručně udržované a úroveň hereckých výkonů velmi vysoká. Znovu jsem si pustil titulky a zapsal jsem si jméno režiséra: Craig R. Baxley. Znal jsem ho ze dvou dalších filmů: dobrého filmu pro kabelovou televizi o Brighamu Youngovi, kterého hrál Charlton Heston, a ne moc dobré sci-fi Temný anděl s Dolphem Lundgrenem. (Nejpamětihodnějším okamžikem filmu je protagonistova poslední hláška ke kyborgovi, který tvrdil, že přichází v míru: „A odcházíš v kusech, sráči.“)

Promluvil jsem si s Markem Carlinerem, který se na Program likvidace podíval, líbil se mu a pak zjistil, že je Baxley volný. Zavolal jsem mu a poslal jsem mu třísetstránkový scénář Bouře. Craig mi zavolal zpátky, nadšený a s hlavou plnou nápadů. Mně se jeho nápady i nadšení líbily; nejvíc se mi ale líbilo, že ho rozsáhlost projektu očividně nevyvedla z míry. Všichni tři jsme se sešli v únoru 1997 v Portlandu v Maine, povečeřeli jsme v restauraci mé dcery a víceméně jsme se rovnou domluvili.

Craig Baxley je vysoký muž se širokými rameny, pohledný, se sklonem oblékat se do havajských košil a patrně o pár let starší, než na kolik vypadá (na první pohled byste mu tipovali asi čtyřicet, ale jeho prvním celovečerním filmem byl Action Jackson s Carlem Weathersem, takže musí být starší). Ke všemu má ležérní přístup kalifornského surfaře (jímž kdysi byl; také pracoval v Hollywoodu jako kaskadér), nic pro něj není problém a jeho smysl pro humor je sušší než pouštní dobrodružství Errola Flynna. Zdrženlivý přístup a humor ve stylu v klidu, jen si z tebe dělám srandu zastírají skutečného Craiga Baxleyho, který se umí nadšeně soustředit, má představivost a je lehce autokratický (najděte mi režiséra, který v sobě nemá kousíček Stalina – hle, našli jste špatného režiséra). Při prohlížení denních prací z natáčení Bouře století, jejíž dlouhý pochod začal v únoru 1998, mě nejvíc zaujaly okamžiky, kdy Craig zavolal: „Stop!“ Zpočátku je to zneklidňující, ale pak si uvědomíte, že dělá něco, co dokážou jen ti vizuálně nejnadanější režiséři: Stříhá přímo na kameře. V době, kdy tohle píšu, už jsem viděl první sestříhané sekvence na videokazetě a díky Craigově režii se zdá, jako by se seriál skládal sám od sebe. Je riskantní vkládat tak brzy do něčeho velké naděje (vzpomeňte si na legendární novinový titulek „DEWEY PORAZIL TRUMANA“), ale na základě prvních výsledků bych řekl, že to, co se chystáte číst, se až strašidelně podobá tomu, co uvidíte, až ABC Bouři století odvysílá. Zatím ještě nepouštím palce, ale myslím, že to funguje. Myslím, že to možná dokonce bude výborné. Doufám v to, ale je lepší být realista. Výroba filmů včetně televizních většinou obnáší spoustu práce a jen málokterý je nakonec výjimečný; vzhledem k počtu lidí, kteří na každém z nich pracují, je podle mě úžasné už to, že vůbec nějak dopadne. Ale nemůžete mi vyčítat naději, že ne?

* * *

Scénář Bouře vznikl mezi prosincem 1996 a únorem 1997. V březnu 1997 jsme s Markem a Craigem seděli na večeři v restauraci mé dcery Naomi (už je bohužel zavřená, protože dcera studuje, aby se mohla stát duchovní). V červnu jsem si prohlížel náčrtky Linogeovy hole s vlčí hlavou a v červenci storyboardy. Už chápete, co jsem myslel tím, že lidé od televize chtějí natáčet, a ne vysedávat na obědech?

Exteriéry se natáčely v Southwest Harboru v Maine a v San Francisku. Další exteriéry se dělaly v Kanadě, asi třicet kilometrů na sever od Toronta, kde v bývalém cukrovaru vznikla hlavní ulice městečka Little Tall. Na jeden nebo dva měsíce se cukrovar v Oshawě stal jedním z největších filmových studií na světě. Kašírovaná hlavní ulice prošla třemi pečlivě propracovanými fázemi zasněžení od několika centimetrů po hory sněhu.[5] Když studio navštívilo několik obyvatel Southwest Harboru, kteří sem vyrazili na výlet autobusem, výjev, který spatřili za vysokými kovovými dveřmi zrušeného cukrovaru, je viditelně omráčil. Muselo to být, jako by se v mžiku přenesli domů. Práce na filmu má v sobě někdy asi tolik lesku jako stavba kolotoče na vesnické pouti…, ale jindy je jeho magie tak pronikavá, že vás oslní. Den, kdy nás přijeli navštívit obyvatelé Southwest Harboru, byl přesně takový.

Natáčení začalo na konci února 1998 za zasněženého dne na jihovýchodě Maine. Skončilo asi o osmdesát natáčecích dní později v San Francisku. V polovině července, kdy toto píšu, právě začaly procesy stříhání a dokončování – tedy to, čemu se říká postprodukce. Vizuální a počítačové efekty se doplňují vrstvu po vrstvě. Dívám se na části s dočasnou hudební stopou (velkou část jsme si půjčili z filmu Franka Darabonta Vykoupení z věznice Shawshank), stejně jako skladatel Gary Chang, který bude dělat finální hudbu. Mark Carliner se dohaduje s ABC o vysílacích datech – nejpravděpodobněji to vypadá na únor 1999, protože únor je jeden z měsíců, kdy televize představují své největší projekty – a já sleduji sestříhané části s pocitem spokojenosti, který je pro mě velice vzácný.

Scénář v této knize je kompletním příběhem, doplněným o popisky scén, přechody či vsuvky, které režisérovi napovídají, jak celek rozdělit… Protože pokud nejste Alfred Hitchcock při natáčení Provazu, vzniká film vždy po kouscích. Mezi březnem a červnem tohoto roku natočil Craig Baxley scénář tak, jak se scénáře obvykle točí – nechronologicky, často uprostřed noci s unavenými herci a vždycky pod tlakem –, a odevzdal krabici kousků v podobě „denních prací“. Právě teď se mohu otočit na místě, kde sedím, a podívat se na svou vlastní sadu denních prací – přibližně šedesát kazet v červených kartonových obalech. Ale pozor: Poskládat denní práce do hotového seriálu není jako sestavovat skládačku. Mělo by být, ale není…, protože jako většina knih, i většina filmů je živé stvoření, které dýchá a jemuž bije srdce. Poskládaný výsledek je obvykle něco méně než pouhá suma částí. Ve vzácných případech je to něco víc. Tentokrát by to mohlo být víc. Doufám.

* * *

Poslední věc: Někteří lidé tvrdí, že filmy (zvlášť televizní) jsou podřadnější médium než knihy, dobré na jedno použití jako papírový kapesníček. Ale teď už to tak docela neplatí, ne? Scénář máte díky dobrým lidem z Pocket Books po ruce, kdykoli se do něj budete chtít podívat. A minisérie bude nejspíš časem k dispozici na videokazetě nebo videodisku, stejně jako se většina knih v pevné vazbě nakonec prodává i v brožovaném vydání. Budete si ji moci koupit nebo půjčit, kdykoli (a pokud) budete chtít. A stejně jako u knihy v ní budete moci zalistovat, abyste se podívali na něco, co vám uniklo, nebo si vychutnali zvlášť pěkný okamžik; jen místo rukou použijete převíjecí tlačítko na dálkovém ovladači. (A jestli patříte k těm příšerným jedincům, kteří se nejdříve kouknou na konec, máte k dispozici i převíjení dopředu… Ale říkám vám, že jestli to uděláte, skončíte v pekle.)

Nebudu se hádat, je-li román pro televizi srovnatelný s románem knižním, nebo ne; jen tvrdím, že jakmile odečtete rušivé momenty (reklamy na Tampax, reklamy na auta Ford, místní zprávy atd.), domnívám se, že to možné je. A připomínám, že muž, jehož většina studentů literatury pokládá za nejlepšího anglického autora, pracoval s verbálním a vizuálním médiem, nikoli (aspoň ne především) s médiem tiskovým. Nechci se srovnávat se Shakespearem – to by bylo bizarní –, ale myslím, že kdyby žil dnes, je dost dobře možné, že by psal pro film, televizi nebo menší divadla. Možná by i telefonoval na schvalovací oddělení v ABC a snažil se vysvětlit, že násilí v pátém jednání Julia Caesara je nezbytné…, a navíc vkusně zahrané.

* * *

Kromě lidí z Pocket Books, kteří se chopili tohoto projektu, bych rád poděkoval Chucku Verrillovi, který smlouvu zprostředkoval a sloužil jako styčný důstojník mezi Pocket Books a ABC-TV. V ABC bych rád poděkoval Bobu Igerovi, který se mi nebál plně důvěřovat; také Mauře Dunbarové, Juddu Parkinovi a Marku Pedowitzovi. Dále lidem ze schvalovacího oddělení, kteří ve skutečnosti nejsou tak hrozní (vlastně by bylo fér říct, že odvedli zatraceně dobrou práci).

Craig Baxley si zaslouží díky za to, že se ujal jednoho z největších filmových projektů, o které se kdy klasická televizní stanice pokusila; a Mark Carliner a Tom Brodek za to, že to celé dali dohromady. Marka, který získal snad všechny existující televizní ceny za Wallace, chcete mít ve svém týmu. Také bych rád poděkoval své ženě Tabby, která mě dlouhá léta podporuje. Protože je sama spisovatelka, rozumí mému bláznovství.

Stephen King

Bangor, Maine 04401

18. července 1998

[1] Ve východním Maine hrají baseballové týmy závěrečný turnaj sezony v Bangorském auditoriu a běžný život se v tu dobu v podstatě zastaví, protože všichni v okolí poslouchají přenos v rádiu. Jednoho roku, když byl dívčí tým z Jonesportské Bealsovy střední školy v turnaji třídy D (malé školy), komentátoři zmiňovali všech pět hráček základní sestavy křestním jménem. Museli, protože ty dívky byly buď sestry, nebo sestřenice. Všechny měly příjmení Bealsová.

[2] Například za mrazivé bouře v lednu 1998, kdy byla některá města dva nebo více týdnů bez elektřiny.

[3] A také jsem si říkal, co už – když Bouři nenatočí, protože by byla moc drahá, přepíšu to na knihu. Myšlenka na knižní přepracování mého vlastního nepoužitého scénáře mi připadala docela zábavná.

[4] Nakonec byl křik jen kvůli několika bezvýznamným kravinám. Například v první části jeden rybář řekne o blížící se smršti, že je to „one mother of a storm“. Oddělení trvalo na tom, abych to změnil, protože to zřejmě pokládalo za můj mazaný pokus naznačit mnohem jadrnější „one motherfucker of a storm“ a kazit tak americkou morálku, zapříčinit další školní střelby atd. Okamžitě jsem tam zavolal a stěžoval jsem si, že frázi „the mother of all…“ původně použil Saddám Husajn a poté přešla do běžného užívání. Oddělení mi ten výraz po zvážení povolilo, ale trvalo na tom, že „nebude pronesen obscénním tónem“. V žádném případě. Obscénní dialogy jsou v televizi vyhrazeny pro seriály jako Takoví normální mimozemšťané a Dharma a Greg.

[5] Náš sníh byly bramborové vločky a plastová drť rozfoukávané obrovskými ventilátory. Efekt není dokonalý…, ale za dobu, kterou jsem strávil u filmu, jsem lepší neviděl. Musí to vypadat dobře, sakra; ten sníh stál dva miliony dolarů.

ČÁST 1.

LINOGE

DĚJSTVÍ 1.

ROZTMÍVAČKA:

1 EXT.: HLAVNÍ ULICE, LITTLE TALL ISLAND – POZDNÍ ODPOLEDNE

Před KAMEROU poletuje SNÍH, zpočátku tak rychle ahustě, že nic nevidíme. SKUČÍ VÍTR. KAMERA SE ROZJEDE KUPŘEDU aspatříme POMRKÁVAJÍCÍ ORANŽOVÉ SVĚTLO. Je to blikající semafor na rohu Hlavní ulice aAtlantské ulice – jediné křižovatce v městečku Little Tall. Semafor SE DIVOCE HOUPE ve větru. Obě ulice jsou opuštěné, ajak by nebyly? Sněhová bouře zuří naplno. Spatříme pár tlumených světel vbudovách, ale žádného člověka. Sníh je navátý až do poloviny výloh obchodů.

MIKE ANDERSON mluví slehkým mainským přízvukem.

MIKE ANDERSON

(mimo obraz)

Jmenuji se Michael Anderson anejsem zrovna univerzitní profesor. Nevyznám se ani ve filozofii, ale jedno vím: Na tomhle světě platíte na každém kroku. Většinou platíte dost. Občas vším, co máte. Myslel jsem si, že jsem se to naučil už před devíti lety, během bouře, které místní říkají bouře století.

BLIKAJÍCÍ SVĚTLO ZHASNE. Sním ivšechna ostatní, statečně vytrvávající světla vbouři. Zůstává jen VÍTR aSNĚHOVÁ VÁNICE.

MIKE

Mýlil jsem se. Tehdy jsem se jen začal učit. Lekce skončila teprve minulý týden.

PROLÍNAČKA:

2 EXT.: LES VMAINE, ZE VZDUCHU (VRTULNÍK) – DEN

Je zimní období – všechny stromy kromě jedlí jsou holé ajejich větve se natahují kbílému nebi jako prsty. Na zemi je sníh, ale jen místy, jako by se tu válelo špinavé prádlo. Země ubíhá pod námi, les tu atam naruší klikatá asfaltová okreska nebo malé novoanglické městečko.

MIKE

(m. o.)

Vyrostl jsem vMaine…, ale svým způsobem jsem vMaine vlastně nikdy nežil. Myslím, že každý ztohoto kouta světa by řekl totéž.

Najednou dorazíme na pobřeží, kde souš končí, ajeho slova nám už možná dávají smysl. Les jako by uťal; zahlédneme zpěněnou šedomodrou vodu, která naráží do skal avýběžků…, apak už je pod námi jen voda, až:

PROLÍNAČKA:

3 EXT.: LITTLE TALL ISLAND (ZVRTULNÍKU) – DEN

Vpřístavišti je rušno, protože lodě lovců humrů jsou buď vyvázané, nebo uschované vloděnicích. Menší loďky lidé vytahují po rampě zvody aodtahují je svými terénními vozidly. CHLAPCI AMLADÍ MUŽI odnášejí po molu klece na humry do dlouhé omšelé budovy snápisem GODSOEOVA RYBÁRNA. Smějí se ahlasitě spolu hovoří; podávají si mezi sebou láhve sněčím na zahřátí. Blíží se bouře. Blížící se bouře je vždycky vzrušující.

Poblíž Godsoeova skladiště stojí malá úhledná budova zbrojnice místních dobrovolných hasičů, do které se vejdou přesně dvě hasičská auta. LLOYD WISHMAN aFERD ANDREWS právě venku myjí jedno znich.

Od doků míří nahoru do města Atlantská ulice. Kopec je pokrytý půvabnými novoanglickými domky. Jižně od doků je zalesněný výběžek pevniny, malý mys, po němž vede dolů kvodě klikaté prošlapané schodiště. Na severu, podél pláže, stojí domy bohatých. Na nejzazším severním výběžku se tyčí nízký maják, vysoký asi tak dvanáct metrů. Automatické světlo se neustále otáčí ajeho záře je vdenním světle sice slabá, ale viditelná. Na vrcholu je dlouhá rádiová anténa.

MIKE

(m. o., pokračuje)

Lidé zLittle Tallu posílají své daně do Augusty, stejně jako ostatní, na espézetkách máme humra nebo potáplici, stejně jako ostatní, afandíme týmům zMainské univerzity, hlavně basketbalistkám, stejně jako ostatní…

Na rybářské lodi Escape strká SONNY BRAUTIGAN sítě do podpalubí azavírá nad nimi poklop. ALEX HARBER opodál vyvazuje Escape tlustými lany.

JOHNNY HARRIMAN

(m. o.)

Pořádně ji přivaž, Sonny, vpočasí říkali, že už se to blíží.

JOHNNY vyjde zpoza kormidelny apodívá se na nebe. SONNY se kněmu otočí.

SONNY BRAUTIGAN

Takhle je to každou zimu, Johne. Přiletí to azase to odletí. Apak vždycky přijde léto.

SONNY zkusmo zalomcuje poklopem apak se opře nohou ozábradlí adívá se, jak ALEX dokončuje svou práci. KJOHNNYMU za nimi se připojí ještě LUCIEN FOURNIER. LUCIEN jde knádrži na návnadu, otevře ji anahlédne dovnitř.

ALEX HARBER

Jo, ale tohle prý má být něco extra.

LUCIEN vytáhne humra azvedne ho.

LUCIEN FOURNIER

Jednoho jsi tu zapomněl, Sonny.

SONNY BRAUTIGAN

Zůstane tady pro štěstí.

LUCIEN FOURNIER

(khumrovi)

Blíží se bouře století, mon frere – říkali to vrádiu.

(poklepe na krunýř)

Ještě že máš pevný kabátek, viď?

Hodí humra zpátky do nádrže na návnadu – ŽBLUŇK! Všichni čtyři opustí loď aKAMERA JE SLEDUJE.

MIKE

(m. o., pokračuje)

Ale nejsme jako ostatní. Život na ostrovech je jiný. Když je potřeba, držíme spolu.

SONNY, JOHNNY, ALEX aLUCIEN jdou po rampě, možná nesou nějaké vybavení.

SONNY BRAUTIGAN

To zvládneme.

JOHNNY HARRIMAN

Jasně, jako vždycky.

LUCIEN FOURNIER

Kdo se bojí vln, nesmí na loď.

ALEX HABER

Co otom může vědět Francouz jako ty?

LUCIEN se po něm naoko ožene. Všichni se smějí apokračují vchůzi. Sledujeme, jak SONNY, LUCIEN, ALEX aJOHNNY vcházejí do Godsoeovy rybárny. KAMERA se vydá po Atlantské ulici směrem ksemaforu, který jsme viděli předtím. Potom SJEDE DOPRAVA aukáže kousek části sobchody arušnou dopravu na ulici.

MIKE

(m. o., pokračuje)

Umíme udržet tajemství, když musíme. Jako jsme to udělali vroce 1989. (odmlka) Alidé, kteří tam žijí, ho drží pořád.

Dostáváme se kANDERSONOVU SMÍŠENÉMU ZBOŽÍ. Lidé spěchají dovnitř iven. Vyjdou tři ženy: ANGELA CARVEROVÁ, PANÍ KINGSBURYOVÁ aROBERTA COIGNOVÁ.

MIKE

(m. o., pokračuje)

Vím to.

ROBERTA COIGNOVÁ

Tak, konzervy bych měla. Může to přijít.

PANÍ KINGSBURYOVÁ

Jen se modlím, aby nevypadl proud. Neumím vařit na kamnech na dřevo. Spálila bych na nich ivodu. Velká bouře je dobrá akorát na jednu věc…

ANGELA

Přesně, amůj Jack dobře ví, co to je.

Druhé dvě se na ni překvapeně podívají apak SE ROZHIHŇAJÍ JAKO MALÉ HOLKY akaždá zamíří ke svému autu.

MIKE

(m. o., pokračuje)

Zůstávám vkontaktu.

3A EXT.: BOK HASIČSKÉHO AUTA

RUKA leští hadrem lesklý červený lak apak se odtáhne. LLOYD WISHMAN se spokojeně zadívá na svůj odraz.

FERD ANDREWS

(mimo záběr)

Vrádiu říkali, že bude sněžit jako blázen.

LLOYD se otočí aKAMERA SE POOTOČÍ, aby nám ukázala FERDA opírajícího se ozárubeň dveří. Prsty má zasunuté asi všesti holínkách, které teď začne rovnat po párech pod háčky, na nichž visí hasičské obleky ahelmy.

FERD ANDREWS

Jestli budou problémy… Tak máme problém.

LLOYD se na FERDA, který je mladší než on, zazubí apak se vrátí kleštění.

LLOYD

Klid, Ferde. Je to jen trošku sněhu. Sem se problémy nedostanou… Proto tu ostatně žijeme, ne?

FERDOVI se to moc nezdá. Přejde ke dveřím apodívá se na:

4 EXT.: BLÍŽÍCÍ SE BOUŘKOVÉ MRAKY – DEN

Na chvíli se ZASTAVÍME, potom ŠVENK DOLŮ na ÚHLEDNÝ BÍLÝ NOVOANGLICKÝ DOMEK. Nachází se asi vpůlce svahu Atlantské ulice – tedy mezi doky acentrem města. Bílý laťkový plot zde obklopuje trávník zničený zimou (ale sníh tu není – tady na ostrově ne), branka je otevřená anabízí cestu na betonovou pěšinku každému, komu by se chtělo sejít zchodníku azamířit ke strmým schodům na verandu ake vstupním dveřím. Vedle branky je poštovní schránka, omalovaná aupravená tak, aby vypadala jako růžová kráva. Na boku má napsáno CLARENDONOVÁ.

MIKE

(m. o.)

První člověk vLittle Tallu, který spatřil Andreho Linoge, byla Martha Clarendonová.

Vpopředí záběru se nyní objeví velký detail VRČÍCÍHO STŘÍBRNÉHO VLKA. Je to rukojeť hole.

5 EXT.: LINOGE, ZEZADU – DEN

Na chodníku před otevřenou brankou do domu Clarendonových stojí zády knám vysoký muž vdžínách, kotníkových botách, krátkém vlněném kabátě ačerné pletené čepici stažené přes uši. Amá rukavice – zkůže tak žluté, že je výrazná jako škleb. Jedna ruka svírá rukojeť hole, která je zořešákového dřeva. LINOGE vtahuje hlavu mezi svá mohutná ramena. Je jasné, že oněčem přemýšlí. Vyzařuje zněho icosi hrozivého.

Zvedne hůl apoklepe jí vedle branky. Po chvilce poklepe ina druhou stranu. Vypadá to jako rituál.

MIKE

(m. o., pokračuje)

A pro ni to byl také poslední člověk, kterého kdy spatřila.

LINOGE se pomalu vydá po betonové pěšině ke schodům na verandu acestou nenuceně mává holí. Pohvizduje si melodii dětské písničky.

6 INT.: OBÝVACÍ POKOJ MARTHY CLARENDONOVÉ

Pokoj je plný drobností, ale uklizený tím způsobem, jakým to dokážou jen puntičkářští lidé, kteří žijí celý život na jednom místě. Nábytek je starý ahezký, třebaže ne přímo starožitný. Stěny jsou zaplněné fotkami, znichž mnohé pocházejí už zdvacátých let. Stojí tu piano se zažloutlými notami na stojánku. Vnejpohodlnějším křesle (vlastně možná jediném pohodlném křesle) vpokoji sedí MARTHA CLARENDONOVÁ, zhruba osmdesátiletá paní. Má pěkné bílé vlasy, upravené vkadeřnictví, ana sobě úhledné domácí šaty. Na stolku vedle ní stojí šálek čaje atalíř sušenek. Na druhé straně křesla je chodítko se dvěma držadly aodkládacím podnosem.

Jedinou moderní věcí vpokoji je velká barevná televize skabelovým přijímačem. MARTHA pozorně sleduje počasí azpůsobně utoho usrkává čaj. Na obrazovce je půvabná MODERÁTORKA POČASÍ. Za MODERÁTORKOU je mapa se dvěma velkými červenými L přímo mezi dvěma mohutnými bouřkovými systémy. Jeden znich se nachází nad Pensylvánií, druhý upobřeží New Yorku. MODERÁTORKA začne bouří na západě.

MODERÁTORKA

Tato bouře pořádně potrápila Velké planiny aStředozápad abohužel si vzala ipatnáct životů. Při přechodu přes Velká jezera ještě zesílila azde ji vidíte vcelé její kráse…

ZÁŘIVĚ ŽLUTÁ linie (má stejnou barvu jako LINOGEOVY rukavice) ukazuje předpovídaný postup bouře přímo přes New York, Vermont, New Hampshire aMaine.

MODERÁTORKA

(pokračuje)

… postupovat dál. Nyní se podívejme sem dolů, protože tady můžeme čekat problémy.

Zaměří svou pozornost na bouři na pobřeží.

MODERÁTORKA

(pokračuje)

Je to velmi atypická bouře, prakticky zimní hurikán – přesně takové nadělení vroce 1976 paralyzovalo skoro celé východní pobřeží adoslova pohřbilo Boston. Podobně silnou bouři jsme od té doby neviděli – až teď. Vyhne se nám azůstane nad mořem, jak mívají takové bouře někdy ve zvyku? Náš bouřkový počítač to tak bohužel nevidí. Takže státy na východ od Velkých jezer to schytají zjedné strany…

Poklepe na první bouři.

MODERÁTORKA

(pokračuje)

… střed pobřeží Atlantského oceánu zdruhé…

Vrátí se kpobřežní bouři.

MODERÁTORKA

(pokračuje)

… asever Nové Anglie, pokud se něco nezmění, vyhraje pochybnou hlavní cenu. Jen se na to podívejte.

Objeví se druhá JASNĚ ŽLUTÁ ČÁRA, která míří na sever od bouřky poblíž New Yorku. Na poloostrově Cape Cod se střetne spevninou apokračuje nahoru po pobřeží, kde protne dráhu první bouře. Na místo jejich protnutí nějaký počítačový génius, který neměl co na práci, domaloval křiklavě rudou skvrnu, jako když se ve zprávách pokoušejí graficky znázornit explozi.

MODERÁTORKA

(pokračuje)

Pokud se některá zbouří neodchýlí jinam, střetnou se aspojí se nad státem Maine. Pro naše přátele tam nahoře jsou to špatné zprávy, ale ne nejhorší. Nejhorší je možnost, že se bouře na chvíli vzájemně vyruší.

MARTHA

(upíjí čaj)

Božíčku.

MODERÁTORKA

Výsledek? Unikátní superbouře, která by mohla zůstat nad středem apobřežím Maine nejméně čtyřiadvacet hodin, možná dokonce osmačtyřicet. Mluvíme tu ovětru síly orkánu afenomenálním množství sněhu, které by vytvořilo takové závěje, jaké obvykle vídáme jen varktické tundře. Ktomu si přičtěte rozsáhlé výpadky elektřiny.

MARTHA

Božíčku!

MODERÁTORKA

ZVUK: ZVONEK

MARTHA se ohlédne po zvuku apak se zase podívá na televizi. Raději by tu zůstala asledovala počasí, ale nakonec odloží šálek, přitáhne si chodítko anamáhavě vstane.

MODERÁTORKA

MARTHA

ZVUK: ZVONEK

CAT

Table of Contents

Poznámka scenáristy

Úvod

Část 1. LINOGE

Dějství 1.