Sherlock Holmes vyšetruje: Posledný prípad

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.albatrosmedia.sk

Sir Arthur Conan Doyle

Sherlock Holmes vyšetruje: Posledný prípad – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2026

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Prvá kapitola

S veľkým zármutkom beriem do ruky pero, aby som napísal tento príbeh. Posledný raz budem hovoriť o zvláštnych danostiach svojho priateľa Sherlocka Holmesa.

Vo svojich rozprávaniach som sa vždy usiloval vykresliť čaro a tajomnú atmosféru, ktoré sprevádzali moje úžasné dobrodružstvá s Holmesom. Zamýšľal som skončiť s písaním po našom poslednom prípade a o tragédii, ktorá sa odohrala v nasledujúcich rokoch, mlčať. Tá tragédia zanechala v mojom živote obrovskú prázdnotu.

Vedel som, že písanie tohto príbehu ma nesmierne rozžiali, no teraz cítim, že verejnosť sa musí dozvedieť fakty. Plukovník James Moriarty sa v nedávnych listoch usiloval hájiť pamiatku svojho skazeného brata. Tým však ničí povesť môjho najdrahšieho priateľa.

Iba ja poznám úplnú pravdu o tom, čo sa skutočne prihodilo. Nazdávam sa, že viac nie je dôvod tajiť ju.

Pokiaľ viem, v novinách dosiaľ vyšli iba tri správy. Jedna šiesteho mája 1891 vo francúzskom denníku Journal de Genève. Ďalšia siedmeho mája vo Večerníku. A nakoniec sa objavili už spomínané listy.

V žiadnom z textov však nenapísali úplnú pravdu. Ostáva teda na mne, aby som vysvetlil, čo sa naozaj stalo medzi profesorom Moriartym a Sherlockom Holmesom.

Odkedy som sa oženil, s Holmesom som sa vídal oveľa zriedkavejšie. Mal som plné ruky práce s otvorením vlastnej lekárskej praxe. Z času na čas za mnou ešte zašiel, keď potreboval pomoc s vyšetrovaním. Stávalo sa to však čoraz zriedkavejšie. V roku 1890 som mu pomohol len s tromi prípadmi.

V danom roku a na jar 1891 sa v novinách písalo, že Holmes pracuje pre francúzsku vládu. Vyšetroval akýsi dôležitý prípad.

Poslal mi dve správy – jednu z Narbonne a druhú z Nîmes. Vyrozumel som z nich, že vo Francúzsku pobudne dlhší čas. Preto ma veľmi prekvapilo, keď večer dvadsiateho štvrtého apríla vošiel ku mne do ordinácie.

Vyzeral bledší a chudší než obyčajne. Nič z toho som nevyslovil nahlas, ale z tváre mi vyčítal, na čo myslím.

„Áno, Watson, v poslednom čase som priveľa pracoval,“ priznal. „Bude vám prekážať, keď zatvorím okenice?“

Holmes sa popri stene opatrne prikradol k oknu. Potom rýchlo zaklopil obe drevené okenice a napevno ich zahasproval.

„Bojíte sa niečoho?“ opýtal som sa prekvapene.

„Vlastne áno,“ odvetil.

„A čoho?“ začudoval som sa, lebo som ho nikdy predtým nevidel takto sa správať.

„Vzduchoviek.“

„Ako to myslíte, milý Holmes?“

„Poznáte ma, Watson. Viete, že nebývam nervózny. Keď sa však človek ocitne v nebezpečenstve, je hlúpe a nie statočné nepriznať si to.“

„Iste,“ prikývol som. Vedel som, že Holmesa len tak niečo nevystraší.

„Prepáčte, prosím, že som sa tu objavil tak neskoro večer,“ ospravedlnil sa. „Pri odchode by som rád preliezol cez múr v záhrade, ak vám to neprekáža.“

Bol som zvyknutý na Holmesovo zvláštne správanie, no toto bolo aj na mňa priveľa.

„O čo ide, Holmes?“ čudoval som sa.

Vystrel ruku. Vo svetle lampy som zbadal, že dve hánky má oškreté a krvácajú mu.

„O vážnu záležitosť,“ vysvetlil. „Natoľko vážnu, aby si pre ňu človek poranil ruku. Je pani Watsonová doma?“

„Nie, odišla na návštevu.“

„Takže ste sám?“

„A kam presne?“

„Nie, nikdy,“ odvetil som.