Univerzita Palackého v Olomouci

Cyrilometodějská teologická fakulta

Spiritualitadiecézního kněze

Reflexe nad darem

kněžského povolání

a jeho prožíváním

Pavel Stuška a kol.

olomouc 2022

Kolektivní monografie vznikla na základě příspěvků z konference s názvem Spiritualita diecézního kněze. Konference i kolektivní monografie je součástí Studentské grantové soutěže a vznikla díky ní;

obor: humanitní vědy;

prioritní téma: teologie;

název projektu: Setkávat se, komunikovat a jednat.

Děkujeme Grantové radě Univerzity Palackého v Olomouci.

Oponenti:

prof. ThDr. PaedDr. PhDr. Jozef Jurko, Ph.D.

doc. Ing. Mgr. Aleš Opatrný, Th.D.

Kolektiv autorů:

Jiří Brtník, Jaroslav Filka, Jaroslav Franc, Jan Graubner, Lukáš Jambor, Jitka Jonová, Pavel Kopeček, Vojtěch Karel Koukal, Jindřich Kotvrda, Tomáš Parma, Vladimír Schmidt, Karel Skočovský, Pavel Stuška,
Michal Umlauf, Petr Vrbacký

Neoprávněné užití tohoto díla je porušením autorských práv a může zakládat občanskoprávní, správněprávní, popř. trestněprávní odpovědnost.

Edice Praktická teologie

1. vydání

© Pavel Stuška a kol., 2022

© Univerzita Palackého v Olomouci, 2022

DOI: 10.5507/cmtf.22.24462110

ISBN 978-80-244-6211-0 (tisk)

ISBN 978-80-244-6212-7 (online: epub)

Úvod
Pavel Stuška

Být knězem. To je stálá touha mnoha mužů různého věku. Cesta k uskutečnění této touhy, která je dána samotným Bohem, je rozložena na mnoho let. Svatý Jan Pavel II. ve své posynodální apoštolské adhortaci Pastores dabo vobis vymezuje identitu kněze následovně: „Kněží jsou v církvi a pro církev svátostným zpřítomněním Krista, Hlavy a Pastýře, ohlašují s plnou mocí jeho slova, opakují jeho spásonosná gesta odpuštění, především ve svátostech křtu, smíření a eucharistie; láskyplně až do úplného sebeobětování pečují o své stádce, které shromažďují v jednotě a vedou k Otci skrze Krista v Duchu svatém.“ ¹ Svátostné kněžství je dar, který ustanovil Kristus, aby jeho spásné poslání mohlo pokračovat. Nejprve byl udělen apoštolům a pokračuje v církvi skrze biskupy, kteří jej zároveň předávají v podřízeném stupni kněžím jakožto spolupracovníkům biskupského stavu. Přestože v den svého svěcení dostal kněz trvalou pečeť, která jej na věky spojila s Kristem, Hlavou a Pastýřem, je povolán k ustavičnému hledání, obnovování, sebezdokonalování, aby mohl ve své službě působit co nejúčinněji.

Na stránkách této monografie budou čtenáři předloženy různé pohledy na způsob prožívání identity kněze, pohledy na spiritualitu kněze, který žije kněžství v diecézi jako diecézní kněz. Některé kapitoly budou inspirovány Božím slovem, jiné budou vycházet z dokumentů církve, homilií, katechezí či encyklik a exhortací papeže Františka, další ze samotné žité mnohaleté kněžské praxe, ale také z pohledu pastorální teologie, liturgiky a historie.

Pohledy na spiritualitu diecézního kněze jsou rozmanité a téma je stále aktuálnější. Mediální svět nás konfrontuje s problémy, hříchy, kterých se dopouštějí kněží. Zároveň vnímáme velký úbytek kněžských povolání, zvláště na našem evropském kontinentu. Papež František často mluví na adresu kněží, můžeme slyšet o nutnosti překonat klerikalismus, posílit kultury dialogu, o nutnosti naslouchání, duchovního rozlišování a odpovídání na pastorační výzvy. Pod patronátem Kongregace pro biskupy a Výzkumného a antropologického centra pro povolání se ve Vatikánu v měsíci únoru 2022 uskutečnilo mezinárodní sympozium o kněžství, které zahájil papež František. I díky tomuto krátkému a zcela neúplnému výčtu můžeme vidět, jak téma spirituality diecézního kněze je aktuální a jak potřebná je její reflexe, jak po ní volají římští biskupové od Jana Pavla II. až po současného papeže Františka.

Monografie je zamýšlena jako příspěvek k reflexi nad nezaslouženým darem kněžského povolání a jeho prožíváním. Mohla by posloužit jako podklad k formaci budoucích kněží i k permanentní formaci kněží působících v diecézní pastoraci. Nevystihne však téma vyčerpávajícím způsobem. Adresáty by měla být široká odborná veřejnost, dále věřící křesťané, diecézní kněží, formátoři v kněžských seminářích, studenti teologie a ti, kteří se na kněžství připravují nebo o něm uvažují.

Monografie je otevřena slovem olomouckého arcibiskupa Jana Graubnera, který za více než třicet let své biskupské služby vysvětil mnoho diecézních kněží a s pastýřskou horlivostí je dále doprovází. Zamýšlí se nad spiritualitou diecézního kněze, která mohla být vnímána v minulých letech jako nedostatečná. Na příkladu a učení Mons. Antonína Šuránka lze vidět, že kněžská spiritualita má stavět na důležitých pilířích jako je modlitba a vysluhování svátostí. Spiritualita je rovněž formována církevními dokumenty, mezi nimiž je třeba zmínit zvláště promluvy papeže Jana Pavla II. kněžím k Zelenému čtvrtku, ale i promluvy Benedikta XVI. a Františka. V neposlední řadě je klíčové pro formování zdravé spirituality také vědomí kněžské identity a jeho poslání.

Vladimír Schmidt je knězem, spirituálem, formátorem v kněžském semináři, jenž doprovází muže, kteří se rozhodli stát kněžími, na jejich životní cestě. Otec Vladimír Schmidt v první kapitole této knihy představuje spiritualitu diecézního kněze na evangelijním základě, spiritualita diecézního kněze je spiritualitou evangelia. Ježíšův život, tak jak nám ho podávají evangelia, měl dvě hlavní části. Byl to život skrytý a potom život veřejný. Obojí se bude prolínat i ve spiritualitě diecézního kněze.

Pavel Kopeček je knězem, liturgikem a vyučujícím na teologické fakultě. Na základě rozboru obřadů kněžské ordinace a analýzy euchologických textů upozorňuje na některé aspekty kněžské služby a s ní spojené spirituální teologie. Liturgie je symbolické jednání, které ve slově a znamení zjevuje nejen podstatu slaveného mysteria, ale i podstatu a poslání členů církve, tedy i kněží.

Petr Vrbacký je knězem, dlouholetým spirituálem v Teologickém konviktu, formátorem, který doprovází muže před vstupem do kněžského semináře. Otec Petr Vrbacký představil reakční spiritualitu akčního kněze, neboť každý služebník evangelia může v dnešní době čelit pokušení myslet si, že je mesiáš, který musí neustále vyvíjet nějakou aktivní činnost ve prospěch svěřeného lidu. To ale může vést ke ztrátě schopnosti vnímat skutečné požadavky člověka, který potřebuje hlavně lidskost. Toto připomíná učedníkům sám Ježíš, který jim ukazuje, že je spíše vhodnější reagovat na danou situaci než ji urputně vytvářet. Není nutné za každou cenu vypočítávat výsledky pastoračního působení a poměřovat se jimi s ostatními, skutečně nutné je pochopit, že čas modlitby je ta nejvyšší forma práce pro evangelium.

Karel Skočovský je knězem a teologem, který v další kapitole knihy představuje jeden z možných interpretačních rámců spirituality diecézního kněze, když ji pojímá jako následování Krista (sequela Christi) ve svátosti svěcení v základních koordinátách jeho vztahové identity: tedy jako „syna“, „bratra“, „ženicha“ a zjevovatele Božího otcovství a Boží plodnosti. Vynikne tak „snubní“ a „rodinná“ povaha kněžské identity a spirituality. Díky tomu se také lépe objasní komplementarita a úzké sepjetí povolání ke kněžství a k manželství v rámci poslání církve.

Jiří Brtník je knězem, teologem a farářem. V kapitole popisuje cestu synodality, kterou – jak rozlišuje papež František – Bůh očekává od církve třetího tisíciletí, vyžaduje nejen správné chápání eklesiologie „communio“, která je jedním z těžišť pohledu II. vatikánského koncilu, ale hlavně konverzi k ní ve spiritualitě všech členů Božího lidu, včetně kněží. Inspirace tím, jak je výzva k této konverzi obsažena v dokumentu Mezinárodní teologické komise Synodalita v životě a poslání církve z r. 2018, nám může přispět ve hledání dnešní pastorační praxe.

Jindřich Kotvrda je knězem, psychoterapeutem, v minulosti byl spirituálem Teologického konviktu, poté seminaristů Papežské koleje Nepomucenum a doprovázel muže na cestě ke kněžství. V kapitole reflektuje spiritualitu diecézního kněze ve vztahu ke Světové asociaci kléru, která má za sebou relativně dlouhou historii. Diecézní spiritualitu toto sdružení v současné době klade na důležité místo své činnosti a svého života. Snaží se je promýšlet a sdílet, ale také prakticky prožívat. Ve 20. století se v církvi na rozdíl od minulé doby také díky tomuto sdružení nově objevil důraz na inkardinaci do diecéze jako důležitý zdroj kněžské spirituality, vedle milosti pramenící ze svěcení připodobňující Kristu – knězi a hlavě. Zájem o vlastní diecézi, její dějiny, bohatství i chudobu, světce, poutní místa apod. vede k rozvíjení tohoto pramene kněžské spirituality.

Jaroslav Franc je laikem, manželem, otcem dětí, teologem, významným přednášejícím na teologické fakultě a vedoucím Katedry komunikačních studií. V kapitole se zabývá novými komunikačními prostředky v rukou kněze na přelomu 20. a 21. století. Zvláště na příkladu papeže Benedikta XVI ukazuje, že církev vstoupila do světa těchto nových technologií aktivně a bez zbytečného ostychu. Benedikt XVI. se každoročně věnoval mediální komunikaci v pravidelném poselství ke Světovému dnu sdělovacích prostředků, zvláště důležité je to z roku 2010, v němž přímo vyzývá kněze k aktivní mediální komunikaci. Moderní komunikační prostředky mají být pro ně nástroji k nazírání Kristovy tváře.

Lukáš Jambor je knězem, teologem, farářem a vyučujícím na teologické fakultě. V další kapitole knihy pojednává o liturgii jako škole setkání a komunikace. Setkání, shromáždění, komunikace či sdílení jsou klíčové teologické pojmy, které se stávají hmatatelnými v Eucharistii. Liturgické slavení Kristova společenství začíná synaxí, tedy setkáním, a vrcholí svatým přijímáním, tedy komunikací. Mše svatá má být místem, kde se učíme poznávat a žít setkání a sdílení v jejich křesťanském významu.

Michal Umlauf je laikem, manželem, otcem dětí, teologem a přednášejícím na teologické fakultě. V kapitole monografie se věnuje tématu církve jako nemocnice – vzor pastorační komunikace a kultury papeže Františka. Mimo jiné si klade otázku, zda se toto paradigma „polní nemocnice“ odráží ve spiritualitě diecézního kněze.

Jaroslav Filka je knězem, teologem, farářem. V kapitole se zaměřuje na východiska a principy desetistupňového komunikačního projektu „Mission Possible“ implementovaného vídeňskou Akademií pro dialog a evangelizaci v kontextu perspektiv uplatnění v pastorační praxi kněží a laiků brněnské diecéze. Jeho přínosem je prakticky koncipovaný stimul pro misijní profilaci pastorace v této diecézi a kontextualizovaná reflexe referenčních zkušeností získaných při realizaci projektu v zahraničí pro navázání dialogu, jeho strukturu i obsah v podmínkách brněnské diecéze.

Vojtěch Karel Koukal je řeholním knězem Komunity Blahoslavenství, farářem a koordinátorem mnoha společenství. V další kapitole popisuje a reflektuje přítomnost kněze na Kurzech Alfa a Evangelizačních farních buňkách. Sdílet se o spiritualitě diecézního kněze znamená v prvé řadě vnímat jeho poslání připodobňovat se Ježíši dobrému pastýři a současně vnímat situaci dnešní církve a také společnosti, ve které žijeme.

Tomáš Parma je laikem, manželem, otcem, historikem, teologem, významným přednášejícím na teologické fakultě a členem řádu Božího hrobu. Představuje roli kněze v laickém hnutí na příkladu řádu Božího hrobu a jeho vliv na kněžskou spiritualitu. Nabízí pohled na možnost zapojení diecézního kněze do činnosti Rytířského řádu Božího hrobu jeruzalémského. Po charakteristice řádu obecně se autor věnuje základním prvkům jeho spirituality.

Jitka Johnová je laičkou, teoložkou, historičkou a významnou přednášející na teologické fakultě. V předposlední kapitole představila instituci biskupského korekčního domu na Mírově. Kněží, kteří tam byli umisťováni, byli většinou neschopní pastorační služby ve farnosti. Korekční dům na Mírově byl založen v roce 1761 olomouckým biskupem Maxmiliánem Hamiltonem, zrušen byl v roce 1850. Instituce podobného typu existovaly v olomoucké arcidiecézi až do roku 1950. Hlavní cíl této instituce byla náprava kněží, pokud to bylo jen trochu možné, vraceli se do pastorace.

A konečně poslední kapitola čtenáři předkládá pohled na trvalou formaci diecézního kněze. Pavel Stuška je knězem a formátorem v kněžském semináři. V závěrečné kapitole této monografie se zaměřil na praktické instrumenty pro naplňování požadavků trvalé formace v Arcidiecézi olomoucké zvláště během pěti let po vysvěcení kandidátů na kněze, které se děje v rámci tzv. trienálek.

Monografie předkládá velkou pestrost pohledů na spiritualitu diecézního kněze. Nelze si nevšimnout, že většina autorů kolektivní monografie jsou kněží, kteří byli nebo aktuálně jsou začleněni do formace budoucích diecézních kněží. Další autoři se také podílejí na formaci budoucích kněží, a to především po stránce intelektuální na půdě teologické fakulty.

Čtenář nechť posoudí sám, jak zdařilý je to pokus o teologickou reflexi nad darem kněžského povolání a jeho prožíváním. Již nyní je však jisté, že skupina autorů prokazuje svým úsilím, že hledání, reflexe či popis spirituality diecézního kněze je tématem stále živým. Autoři si nečiní nárok na vyčerpání tématu a jsou si vědomi, že mnoho pohledů a mnoho otázek zůstane k dalšímu zkoumání a hledání odpovědí.

Kniha byla připravena a vychází v rámci projektu IGA_CMTF_2021_004 „Setkávat se, komunikovat a jednat“, uděleném v rámci studentské grantové soutěže Grantovou radou Univerzity Palackého v Olomouci.

Předmluva
Jan Graubner

V minulých letech se někdy říkalo, že spiritualita diecézního kněze je nedostatečná, a proto se kněží zapojovali do třetích řádů a později do církevních hnutí, aby posílili svou spiritualitu. Někteří kněží měli dokonce problém s kněžskou identitou, když jim komunismus omezil či zakázal pastoraci, protože jejich spiritualita byla silně spojena s navyklým způsobem kněžské služby. U jiných vidíme, že změna okolností je vedla k prohloubení a objevení nových způsobů kněžského života a působení. Zkušenost vězení a pracovních táborů či dělnické práce mnohé kněze zbavila klerikalismu a přiblížila lidem často od Boha vzdáleným. Po II. vatikánském koncilu, kdy se začali do liturgie více zapojovat laici, se některým zdálo, že se jim bere jejich poslání. To by snad mohlo potvrzovat názory o nedostatečné spiritualitě diecézního kněze. Vezmeme-li v úvahu, kolik řeholníků bylo před komunismem zapojeno do kněžské formace, vidíme jeden z kořenů takového názoru. Za komunismu byly státem zrušeny kláštery a zakázány řeholní komunity. Postupně se značné procento řeholníků dostávalo na fary, což někdy způsobilo oslabení jejich řeholní identity, ale jejich přítomnost taky ovlivňovala diecézní kněze.

Vlivu diecézních kněží na spiritualitu diecézního kléru si všimněme na příkladu Mons. ThDr. Antonína Šuránka, který v Olomouci vychoval celé kněžské generace. Od bohoslovců vyžadoval pravý úmysl, solidní zbožnost, čistotu vyzkoušenou životem a dostatečné vědomosti. „Volání ke kněžství je vašim největším vyznamenáním, největším majetkem. Bůh vás oddělil jako Izraele od všech národů a připojil k sobě. Jeho zájmy učiňte svými zájmy, žijte pro ně, hajte a šiřte jeho království. Církev je nevěsta Kristova, kněz je ochráncem této nevěsty. Bdí nad její krásou, aby byla vždy hodna svého ženicha. Kněz je Kristovým spolupracovníkem na velkém díle vykoupení. Je nástrojem jeho milosti, jím chce Kristus uskutečňovat plány svého milosrdenství.“ ² V jeho slovníku zněla často slova jako mužnost, věrnost, povinnost a oběť. Nic však bez lásky, která dává oběti hodnotu. „Oběť by tu byla, ale ohně není, jenž by ji spálil, když není takové lásky k Bohu, která by radostně objala kněžské povinnosti: kněžský celibát. Láska je solí celibátu; bez ní je mrtvý, neplodný, chladný, smrtonosný… Bez lásky by zevšedněl život kněží, byla by to oběť bez ducha, bez zásluhy, byli by živé mrtvoly.“ ³ Ve výrazech je často ostrý, jako je radikální v požadavcích. Vyžaduje sebekázeň, odříkání a praktické cvičení ctností jako cestu k mužné zralosti. Rozjímání považuje za základ duchovního života, staví na Písmu a svátostech. Adorace Nejsvětější svátosti je pro něj místem, kde se buduje osobní vztah ke Kristu. Udělování svátostí je pro něj nejen vrcholným posláním kněze, ale i zdrojem vlastního posvěcení. Být k dispozici lidem k naslouchání či doprovázení a zpovídání je základním postojem kněze. Taková služba je pro něj i příležitostí k duchovnímu čerpání a vlastnímu obohacení. Například zpovídání považoval za mimořádné posvěcování zpovědníka, který nejen slyší mnoho mravní špíny, ale je i svědkem a nástrojem mnoha zázraků duchovního uzdravení. Sám prošel internací a léta pracoval jako dělník v kamenolomu, kde osvědčoval svou věrnost.

Často vzpomínám na dva Šuránkovy žáky. Jedním byl Mons. Erich Pepřík, kdysi můj generální vikář. Když vzpomínal na své první kaplanské působiště v poválečné době, mluvil s velkou radostí o 40 hodinách náboženství týdně a vedení spousty kroužků a sdružení, k tomu také o velkých počtech zpovědí a dalších úkolů. Jeho spiritualita spočívala v otevřenosti Bohu a zprostředkovávání setkání s Bohem. Druhým byl Mons. Antonín Pospíšil, komunisty pronásledovaný kněz, který nikdy nesloužil v živé farnosti. V pohraničí vlastnoručně opravoval kostely a fary za pomoci mládeže z mnoha míst. Zformoval mladé lidi tak, že založili krásné rodiny a hlásili se k němu i po padesáti letech a ve vysokém stáří si ho jedna rodina vzala k sobě a v krásné atmosféře doopatrovala. Na obou kněžích bylo vidět, jak prožívali duchovní otcovství, jak žili pro druhé i za cenu oběti.

Někteří mladší kněží čerpali ze spirituality různých duchovních hnutí, v nichž nacházeli společenství, které i díky komunistickému tlaku často chybělo ve farnostech i mezi kněžími, protože komunisté systematicky narušovali vzájemnou důvěru kněží. Sám jsem mnoho získal zapojením do Hnutí fokoláre a díky němu jsem si prohloubil spiritualitu diecézního kněze. Mnozí začali postupně čerpat z listů sv. papeže Jana Pavla II. kněžím k Zelenému čtvrtku. V Arcidiecézi olomoucké posílal ordinariát každý měsíc text formační přednášky pro děkanátní konference. Ty měly kněze formovat po stránce teologické a spirituální, v době liturgické reformy však zvláště v oblasti liturgické. K úplnosti by bylo třeba kromě jiného jmenovat aspoň koncilní dokumenty a dokumenty sv. Pavla VI., postsynodální exhortaci Pastores dabo vobis sv. Jana Pavla II., ale i Rok kněží a Direktář pro službu a život kněží vydaný Kongregací pro klérus už ve dvou vydáních. Všechny tyto prameny formují spiritualitu diecézního kněze.

Dle mého názoru vychází kněžská spiritualita z kněžské identity a kněžského poslání. Každý kněz je především člověkem a křesťanem. To je základem jeho identity. Byl stvořen k obrazu Božímu. Už od křtu je zasvěcen Kristu křestním zasvěcením. Tehdy umřel světu a zrodil se pro Boha, dostal Boží život, který v sobě rozvíjí. Jako kněz, který má jednat in persona Christi, proto musí být nejprve Kristovým přítelem. Slibem celibátu se s Kristem zasnoubil. Kněžským svěcením je uschopněn jednat v jeho osobě. I když jsou svátosti platné i od hříšného kněze, účinnost pastorace závisí na jeho sjednocení s Kristem. Jasnou identitu má ten, kdo ví, komu patří a jaké má poslání. To usnadňuje rozhodování, zvyšuje srozumitelnost znamení a přesvědčivost hlásání.

Kristus Vykupitel a Kristus Kněz je neoddělitelný od kříže a od oběti. Volba Krista je tedy volbou Ukřižovaného, který vzal na sebe všechny bolesti a hříchy. Setkání s bolestí pak může být setkáním s Přítelem, Snoubencem, Ideálem, s nímž se ztotožňuje. Podobně při setkání s hříchem, který kněz odpouští v Kristově jménu. Ztotožnění s Kristem vyžaduje dívat se jeho očima, tedy nadpřirozený pohled víry, jakému nás učí Ježíš, když například chce, abych v každém člověku, i v tom ubohém, tedy i v tom, který v mých očích neznamená vůbec nic, viděl samotného Krista, abych viděl události, i ty, které právě prožívám, z úhlu věčnosti a díval se na všechno ve světle lásky, bez níž nevidím pravdivě. To považuji za nutný postoj kněze, který přistupuje ke slavení eucharistické oběti, která je středem jeho života. Takové spojení s Kristem pomůže knězi uchovat si jasnou identitu i v situaci, kdy by nemohl konat nic z kněžského poslání.

Darování se Bohu nutně vyžaduje stálou otevřenost vůči němu. Být otevřený pro Boha a církev pak vylučuje uzavřenost do sebe, která bývá našim problémem, když se nás někdo dotkne, když narazíme na nepochopení, když se nedaří. Nespolupracovat s druhými, nenaslouchat Bohu, zůstat sám se svými pochybnostmi, pochybeními či pokušeními je vždycky špatně. Jestli se uzavřu, musí mi chybět světlo pro rozum, který pak snadno ovládnou temné síly. Vždycky, i v krizi, je třeba zachovat otevřenost nejen k Bohu, ale i ke zpovědníkovi a představeným.

V současné tekuté kultuře, ve světě, kterému chybí pevné body a jistoty, nemusí ztrácet orientaci ten, kdo žije v pevném spojení s Ježíšem. V horách, kde vykáceli les a zmizely turistické značky, se neztratíme, když se můžeme spolehnout na zkušeného vůdce. Papež František často upřednostňuje společenství s Ježíšem před orientací podle teorie. Má-li kněz v této věci lidem pomoci, sám musí mít živou zkušenost důvěrného života s Kristem. Křesťanství není nauka pracně opakovaná, ale Božské dobrodružství, které tají dech.

Kněžská spiritualita úzce souvisí s naplňováním kněžské služby. „Kněžská funkce in persona Christi je: zpřítomňovat ve zmatcích a desorientaci naší doby světlo Božího slova, světlo, kterým je v tomto našem světě sám Kristus. Kněz neříká svoje věci, svoje výmysly, ale ve směsici všech filosofií učí jménem přítomného Krista, předkládá pravdu, kterou je sám Kristus, jeho slovo, jeho způsob života, jeho cestu. Kněz musí vždycky mluvit a jednat takto: Moje učení není moje, nepropaguji svoje ideje nebo to, co se mi líbí, ale jsem ústa a srdce Krista a podávám jedinou a společnou nauku, která stvořila universální církev a vytváří život věčný… Kněz, který hlásá Kristovo slovo, víru církve a nikoli vlastní ideje, musí také říci: Nežiji ze sebe a pro sebe, ale žiji s Kristem a z Krista. To, co nám řekl Kristus, se stává mým slovem, i když není moje. Život kněze se musí ztotožňovat s Kristem, a tím se slovo, jež není jeho, přesto stává slovem hluboce osobním.“ ⁴

Při svěcení kněz slibuje poslušnost proto, aby církev mohla být sjednocena v Kristu. Poslušnost se žije nejen tehdy, když má jednotlivec stejný názor jako představený, ale právě, když se liší, když má důvěřovat přesto, že je to těžké. Jeho poslušnost je jiná než řeholní, ale souvisí s poslušností vůči Božímu slovu a vede k prohlubování duchovního života. Pokorná poslušnost vede k tomu, že se kněz nestaví nad Boží slovo, které studuje, rozjímá a káže jako jeho znalec a majitel, ale naslouchá mu jako ten, kdo stojí pod Božím slovem, které má přijmout a vtělit do svého myšlení a života dříve, než ho bude hlásat. „Nikdo není reálně schopen pást Kristovo stádce, pokud nežije hlubokou a reálnou poslušnost vůči Kristu a církvi. Poddajnost lidu ke kněžím závisí na poddajnost kněží vůči Kristu, a proto je základem pastorační služby vždycky osobní a ustavičné setkávání s Pánem. Jeho hluboké poznání a přizpůsobování vlastní vůle Kristově vůli.“ ⁵

Papež František zdůrazňuje kněžím jejich službu lidem nejen jako poslání, ale i sebeformaci a zdroj vlastního obohacení a dozrávání, jako cestu k radosti a uspokojení. Varuje kněze před postoji úředníků a posílá je mezi lid. Potvrzuje to i naše zkušenost, například je vidět, jak jsou ochuzeni kněží, kteří předali všechnu katechezi dětí laikům a nejsou obohacováni vírou dětí. Podobné ochuzení lze pozorovat na kněžích v příliš malých farnostech, které jsou téměř bez dětí a mládeže. „Jsme pomazáni, abychom pomazávali. Pomazáváme rozdáváním sebe, rozdáváním svého povolání a svého srdce. Když pomazáváme, jsme pomazáváni vírou a náklonností svého lidu. Dáváme pomazání lidem tím, že si špiníme ruce a dotýkáme se jejich ran, hříchů a úzkostí. Pomazáváme tím, že nám provoní ruce dotyk jejich víry, jejich nadějí, jejich věrnosti a nezištné obětavosti. Ten, kdo se naučí pomazávat a žehnat, uchrání se před malicherností, zneužíváním a nelítostností. Dobrý kněz se pozná podle toho, jak je pomazán jeho lid.“ ⁶

Nedostatku hluboké pastorační spirituality se někdy přičítá pastorační neúspěšnost či nepřijetí ve farnosti, vyhoření či kněžské krize. „Kněz je nejchudší ze všech lidí, pokud jej Ježíš neobohacuje svou chudobou; je nejneužitečnější služebník, pokud jej Ježíš nenazývá přítelem; nejhloupějším z lidí, pokud jej Ježíš trpělivě nepoučuje jako Petra; nejbezbrannějším z křesťanů, pokud jej Dobrý pastýř neposiluje uprostřed stádce. Nikdo není nepatrnější než kněz nechaný vlastním silám. Proto naší obrannou modlitbou proti všem úkladům Zlého je modlitba naší Matky: jsem kněz, protože Bůh dobrotivě shlédl na mou nepatrnost. A z této nepatrnosti vychází naše radost… Radost kněze je úzce spojena se vztahem k Božímu lidu, protože je to radost misionářská, která proudí jen tehdy, když je pastýř uprostřed svého lidu… Sestrou kněžské radosti je věrnost… a druhou sestrou poslušnost.“ ⁷

Za mimořádně důležité kněžské úkoly, které spoluformují kněžskou spiritualitu, považuji poslání vést církevní společenství a duchovní otcovství. Oba jsou dnes zvláště náročné a taky velmi potřebné. Extrémní individualismus si myslí, že nepotřebuje společenství. Proto také mnozí nepotřebují církev. Církev je společenství, mystické tělo Kristovo, zviditelnění Krista ve světě a také teologické místo, v němž je možné se setkat s Kristem. „Kde jsou dva nebo tři shromážděni v mém jménu, tam jsem já uprostřed nich,⁸ říká Ježíš. Snaha být v Ježíšově jménu, v jeho lásce, vede k tomu, abychom nebyli ve jménu svém, abychom vyšli ze sebe a byli v postoji lásky, která vytváří prostor pro druhého, naslouchá mu a přijímá ho. Zároveň se mu daruje. Vede k životu po vzoru Nejsvětější Trojice, k hlubokému duchovnímu postoji v obyčejných vztazích. Ti, kteří se cítí přijati a milováni, se rádi vracejí. Bez neúnavné služby lásky církevnímu společenství žádná farnost neporoste. „Kněz jako pastýř společenství existuje a žije pro něj. Modlí se za něj, studuje, pracuje a obětuje se pro něj. Je připraven položit za něj život stejně jako Kristus a zahrnuje jej veškerou láskou a náklonností… Tyto skutečnosti jsou důkazem důvěrného vztahu, který má kněz se svým společenstvím navázat jako jakési prodloužení a zpřítomnění jeho spojení s Bohem, Kristem a církví.“ ⁹

Tentýž individualismus působí nedostatek otcovství ve vymírající evropské společnosti. „I my, kteří žijeme v celibátu, musíme pociťovat radost z otcovství duchovního. Pastýřské otcovství pořád znamená dávat druhým život, být otci, kteří vědí, co to znamená chránit své děti.“ ¹⁰ Svatý Pavel píše Korinťanům: Tím, že jsem vám zvěstoval evangelium, stal jsem se vaším otcem v křesťanské víře.¹¹ I kněz se stává duchovním otcem tím, že předává živou víru, plodí pro Krista věřící, které vychová a doprovází.

Křtem jsme získali podíl na Kristově královském kněžství. Přijetím služebného kněžství jsme posláni sloužit. Z toho roste další silný prvek kněžské spirituality, který se ukazuje přístupem k učení a hlásání, řízení a udělování svátostí nebo ve službě lásky nejen potřebným v charitativní oblasti, ale i v nasazení pro spásu druhých.

Chce-li být někdo šťastným knězem, musí být nejprve křesťanem, který se naučil žít v milosti Boží, ve svobodě Božích dětí, které sice zakoušejí svou slabost a hříšnost, ale nejsou otroky hříchu. Má jasné směřování ke konečnému cíli, jímž je spása duše. Naučil se žít z Božího slova a svátostí.

Není možné, aby někdo žil dobře svátost kněžství, když nežije svůj křest, aby žil kněžství služebné, když nežije královské. Nemůže být jako kněz hlasatelem Božího slova, když to slovo sám napřed neposlouchá a nepřijímá, když nemá vlastní zkušenost s pravdivostí, silou a mocí Božího slova. Nemůže být svátostným obětníkem, když nedovede přinášet oběti všedního života a sám se stávat obětním darem. Nemůže šťastně jednat v osobě Kristově při slavení svátostí, pokud není ani Kristovým přítelem. Nemůže být duchovním otcem, když se ještě nestal synem. Nemůže předávat víru a rodit druhé pro Krista, pokud sám z víry nežije. Kdo nehoří, nezapálí. Nemůže budovat živé společenství církve, když je uzavřený samotář, který by sice byl rád, kdyby se otevřeli druzí, ale sám se neotevře. Rád by vstoupil do společenství lásky, ale sám nezištně nedovede lásku darovat.

Podobně jako nedostatek lidské výchovy musí člověk doplňovat celoživotním vychováváním sebe sama, tak i nedostatek křesťanské formace musí kněz doplňovat celoživotním úsilím žít věrně podle evangelia. Rozvíjet Božské ctnosti: víru, naději a lásku, protože ony „jsou zárukou přítomnosti a působení Ducha svatého ve schopnostech člověka.“ ¹² Říká-li se, že kdo přestane vychovávat sebe sama, stává se neschopným vychovávat druhé, je možno podobně říci, že kdo přestane žít podle evangelia jako křesťan, stává se neschopným dobře působit jako kněz.

Děkuji všem, kteří se dnes i touto konferencí podílejí na prohloubení spirituality diecézního kněze. Chceme-li nakonec ukázat na duchovní ideál diecézního kněze, uveďme jeden z mnoha krásných textů výše jmenovaného Antonína Šuránka, který se dostal mezi hymny ad libitum v české liturgii hodin:¹³

Buď můj život čest a chvála Boží,

jiným růže, sobě trní, hloží.

Být jak zrno, skryté v Boží zemi,

hrstka kvasu, o níž lidé neví…

Šířit radost, bolest nechat sobě,

hledat slabé, sílit, těšit v mdlobě.

Nehledat práv, plnit povinnosti,

chudý ve všem, bohatý jen v ctnosti,

opravdový až do morku kosti.

Sebe zapřít, stavět na milosti,

obejmout kříž, drtit změkčilosti.

Jiným sloužit, sám si sloužit nedat,

v oběť lásky sebe na kříž zvedat,

pobloudilé v náruč Boží volat,

zlobu láskou přemáhat a zdolat.

Nic nechtít a všechno dát,

Boha v bližních milovat!

S Matkou Boží pevně stát,

v dobrém růst a vytrvat!

Spiritualita diecézního kněze podle evangelia
Vladimír Schmidt

Úvod

Slyšeli jsme už o benediktinské, karmelitánské, františkánské, dominikánské či jezuitské spiritualitě. Jaká je spiritualita diecézního kněze? Když budeme chtít poznat výše zmíněné spirituality jednotlivých řeholních společenství, budeme se zabývat životem a učením jejich zakladatelů. Za kým půjdeme, když budeme chtít poznávat spiritualitu diecézního kněze? Čí život a čí učení nás bude zajímat? Odpověď je velmi jasná. Budeme se zajímat o život a učení Ježíše Krista, protože spiritualita diecézního kněze je Ježíšovou spiritualitou. Ježíšův život a Ježíšovo učení nám podávají evangelia. Proto také můžeme říct, že spiritualita diecézního kněze je spiritualitou evangelia. Evangelium je pro diecézního kněze jeho hlavní řeholí. To je možná důvodem, proč se o spiritualitě diecézního kněze tak málo hovoří. Paradoxně proto, že se o ní hovoří neustále, když se hlásá evangelium. Když kněz káže evangelium, tak na prvním místě káže o sobě a pro sebe, o své spiritualitě a pro svou spiritualitu.

Z toho vyplývá jedna důležitá věc. Spiritualita diecézního kněze nemůže být vyjádřením našich vlastních podnětů, plánů, úmyslů či přání. Nejsme to my, diecézní kněží, kdo si určujeme svou spiritualitu, protože tu objevíme až poté, co budeme odpovídat na každodenní Boží volání k modlitbě, do společenství a ke službě. Spiritualita diecézního kněze se bude rozvíjet jen jako naše odpověď na Boží volání. Takový byl i Ježíšův každodenní život a takový je ráz evangelia. Ježíš nežil podle sebe, ale podle toho, k čemu ho volal Otec. Evangelium není směs zbožných lidských přání, ale Boží slovo, které nás zve k odpovědi.

Ježíšův život, tak jak nám ho podávají evangelia, měl dvě hlavní části. Byl to život skrytý a potom život veřejný. Obojí se bude prolínat i ve spiritualitě diecézního kněze. Ta bude mít projevy skryté i veřejné. Stejný ráz Ježíš vtiskl i do života svých učedníků. O povolání Ježíšových učedníků čteme v Markově evangeliu toto: „(Ježíš) potom vystoupil na horu, zavolal k sobě ty, které sám chtěl, a (oni) přišli k němu. A ustanovil jich dvanáct, aby byli s ním, protože je chtěl posílat kázat, a to s mocí vyhánět zlé duchy“ (Mk 3,13–15). Nejdříve je povolal, aby byli s ním, a potom, aby je poslal. Tento text z Markova evangelia bude hlavním východiskem k našemu zamyšlení nad spiritualitou diecézního kněze. Diecézní kněz je nejprve povolán, aby byl s Ježíšem. Toto povolání se konkrétně uskutečňuje povoláním k modlitbě. Ježíš však nepovolal své učedníky do své blízkosti samotné. Ustanovil jich dvanáct. Spiritualita diecézního kněze se bude také uskutečňovat jeho povoláním k bratrskému společenství s ostatními kněžími. A potom je diecézní kněz povolán, aby vyšel sloužit k druhým. Toto povolání se pak konkrétně uskutečňuje povoláním k otcovství. Jedno povolání dává růst dalším. Diecézní kněz je nejprve Ježíšovým důvěrným přítelem. Ježíš ho ve své blízkosti uvádí do spirituality synovství vůči Otci. Když diecézní kněz vstupuje do Ježíšovy blízkosti, zároveň s tím vstupuje do bratrského společenství s ostatními kněžími. Tím jeho spiritualita získává rozměr bratrství. Díky spiritualitě synovství a bratrství pak vrůstá do spirituality otcovství vůči lidem, ke kterým ho Ježíš posílá.

To jsou tedy hlavní témata, o kterých stručně pojednáme, abychom aspoň v krátkosti nahlédli, v čem spočívá spiritualita diecézního kněze, jeho autentický kněžský život. Budeme přitom vycházet z „řehole“ diecézního kněze, tj. z evangelia Ježíše Krista, Božího Syna (srov. Mk 1,1).

Povolání k synovství

Ve svém kněžství následujeme Ježíše Krista. On je nejvyšším vzorem kněžství. Spiritualitu diecézního kněze budeme žít, když budeme žít jako on. V jednom modlitebním sešitku jsem našel krásnou modlitbu k Duchu svatému, která je připisována blahoslavené Alžbětě od Nejsvětější Trojice: „Stravující Ohni, Duchu lásky, sestup do mne, jakoby se v mé duši stalo vtělení Slova, abych pro něho byla dalším lidstvím, v němž by mohl obnovovat celé své tajemství.“ ¹⁴ Prosila o milost, aby se stala prodloužením Ježíšova lidství. Kněží ať nepochybují, že tato milost na nich spočívá. Každý kněz je povolán k tomu, aby se stal prodloužením Ježíšova lidství. I takto můžeme vnímat spiritualitu diecézního kněze.

Ježíš svůj lidský život zde na zemi prožíval jako Syn svého Otce. Všechna svá slova i své činy odezíral od Otce, neboť řekl: „Já jsem nemluvil sám ze sebe, ale Otec, který mě poslal, ten mi dal příkaz, co mám říkat a co hlásat“ (J 12,49) a také: „Já však mám svědectví větší než Janovo: totiž skutky, které mi dal Otec, abych je vykonal“ (J 5,36). Po svém zmrtvýchvstání pak Ježíš přikázal Marii Magdalské: „Jdi k mým bratřím a oznam jim: Vystupuji k svému Otci a k vašemu Otci, k svému Bohu a k vašemu Bohu“ (J 20,17). Ježíš svého Otce nazval Otcem svých bratří. Mocí své smrti a svého vzkříšení své učedníky, a tím i své kněze, vtahuje do svého synovského vztahu k Otci. Ve večeřadle pak svým učedníkům řekl: „Jako Otec poslal mne, tak i já posílám vás“ (J 20,21). Ježíš nás tedy nejen povolal, ale i poslal k prožívání synovského vztahu k Bohu jako ke svému Otci. K tomu nás také uschopnil darem svého Ducha, který v nás volá „Abba, Otče“ (srov. Ga 4,6).

Z vlastní zkušenosti víme, že své synovství naplno žijeme, když se ke svému otci utíkáme a s důvěrou s ním rozmlouváme a děláme pak, co se mu líbí. Evangelisté nám na mnoha místech podávají zprávu nejen o tom, že Ježíš plnil vůli svého Otce, ale také o tom, že Ježíš se svým Otcem trávil čas. Proto platí, že kněžské povolání k synovství se uskutečňuje především povoláním k modlitbě, z které pak může vyrůst i naše synovská poslušnost Boží vůli. Ježíš nás k modlitbě synů výslovně zve, když nás učí: „Když se modlíte, říkejte: Otče, posvěť se jméno tvé. Přijď království tvé“ (L 11,2).

Z evangelií je zřejmé, že modlitba byla duší Ježíšova života, a proto je i duší života diecézního kněze. V kněžském životě je nezbytná a velmi důležitá. Pro kněze je modlitba nejvíce potřebná, protože neexistuje obnova kněžského života bez obnovy modlitby. Jako kněží budeme svůj modlitební život obnovovat nesčetněkrát a pokaždé, když se nám to podaří, obnoví se celý náš život. S obnovou modlitby se totiž vrátíme ke svému prvnímu a základnímu povolání, k synovství. Ježíš nás nazval svými přáteli, protože s námi sdílí vše, co žije se svým Otcem (srov. J 15,15). Být Ježíšovým přítelem neznamená jen naše pojmenování, to je náš život. Proto, když v modlitbě vstupujeme do přátelského dialogu s Ježíšem a necháme se jím uvádět do synovského vztahu k Otci, náš život se obnovuje.

Nechci se zmiňovat o nejrůznějších významech a přínosech modlitby v kněžském životě. Krátce pojednám jen o jednom významu, který považuji za zásadní pro kněžskou spiritualitu. Obecně můžeme říci, že povolání ke kněžství je povoláním k modlitbě, protože v ní přijímáme přátelství s Ježíšem a díky němu a jeho Duchu synovství (srov. Ř 8,15) v sobě objevujeme základní identitu milovaných synů Otce.

Ježíšova totožnost, to, co je nejhlouběji v člověku, nám bylo zjeveno při jeho křtu. Ne náhodou evangelista Lukáš ve svém vyprávění o Ježíšově křtu zdůrazňuje, že Otcův hlas: „Ty jsi můj milovaný Syn, tebe jsem si vyvolil,“ se ozval, když se Ježíš modlil (srov. L 3,21–22). Stejně tak při vyprávění o Ježíšově proměnění se znovu ukáže Ježíšova nejhlubší totožnost a znovu zazní Otcův hlas: „Toto je můj vyvolený Syn, toho poslouchejte“. A znovu se tak stane při Ježíšově modlitbě (srov. L 9,28–36). Otec dával Ježíši poznat, kým je, při modlitbě. A též můžeme říci, že při modlitbě Ježíš dával druhým poznat sebe a svého Otce. Plodem modlitby je tedy nejen poznání Boha, ale také poznání sebe sama. To, co jsme jako kněží v hloubce, můžeme poznat jenom v modlitbě. Jsme ubozí hříšníci, ale to, co je nejhlouběji v nás, nejsou naše hříchy ani zranění, ale to, že jsme synové milovaní Bohem, které si vyvolil a ve kterých má zalíbení.

Ježíš svou identitu Syna Otce objevil skrze modlitbu a v modlitbě se k ní neustále vracel. V Janově evangeliu čteme: Když židé brali kameny, aby Ježíše kamenovali pro rouhání, Ježíš „zase odešel za Jordán na to místo, kde dříve křtíval Jan, a tam zůstal“ (J 10,40). Ježíš byl židy obviněn z toho, že je lhářem, protože je jen člověk a dělá ze sebe Boha. Židé mu přiřkli falešnou identitu. A Ježíš se vrátil na to místo, kde při svém křtu uslyšel svou skutečnou identitu milovaného Syna, ve kterém má Otec zalíbení, a na tom místě i v tomto Otcově vyznání spočíval.

Díky tomu, že Ježíš věděl, kým je, byl také schopen rozlišit, co má dělat. Na začátku svého veřejného působení „uzdravil mnoho nemocných rozličnými neduhy a mnoho zlých duchů vyhnal“ (Mk 1,34). Kým tedy vlastně je? Je zázračným léčitelem nebo vymítačem ďábla? Proto „časně ráno, ještě za tmy, vstal a vyšel z domu; odešel na pusté místo a tam se modlil“ (Mk 1,35). Jako Syn Otce prodléval v Otcově blízkosti a díky tomu poznal, k čemu ho Otec volá. Když ho potom nalezl Šimon se svými druhy a žádali ho, aby se vrátil do města, protože ho čekají další nemocní a posedlí, řekl jim: „Pojďme jinam do okolních městeček, abych i tam kázal, neboť proto jsem vyšel“ (Mk 1,38).

Nebo když Ježíš zázračně nasytil mnohatisícový zástup z pěti chlebů a dvou ryb, nejen učedníci, ale všichni žasli nad tím, kdo Ježíš je. Evangelista Jan uvádí, že říkali: „Opravdu je to ten Prorok, který má přijít na svět!“ Chtěli pak přijít a zmocnit se ho, aby ho provolali králem. Ježíš se opět setkal s otázkou, kým vlastně je, a proto „odešel na horu, zcela sám“ (srov. J 6,14–15). Evangelisté Marek a Matouš shodně dodávají, že šel na horu proto, aby se modlil (srov. Mk 6,46; Mt 14,23) a v modlitbě opět poznával svou pravou totožnost, která je přece jen jiná, než si najezení lidé mysleli. Evangelista Matouš pak připojil vyprávění o tom, jak Ježíš přišel ke svým učedníkům po moři, které vrcholí jejich klaněním a vyznáním: „Jistě jsi Boží syn“ (Mt14, 33). Evangelista Lukáš pak po zázračném nasycení navázal vyprávěním o Petrově vyznání a Ježíšově první předpovědi utrpení. Dříve však, než Ježíš začal se svými učedníky rozhovor o tom, kým je a jaké je jeho poslání, o samotě se modlil (srov. L 9,18). Evangelista Marek o Ježíšově totožnosti záměrně mlčí, ale když se už blíží chvíle, kdy se má na kříži ukázat (viz Mk 15,39), ukazuje v Getsemanské zahradě na modlícího se Ježíše: „Poodešel od nich, padl na zem a modlil se“ (Mk 14,35).

Stejně i my kněží budeme poznávat, jak máme žít a co máme dělat, když poznáme a přijmeme svou totožnost milovaných synů Otce. Tuto svou pravou totožnost a tím i své poslání budeme objevovat a přijímat v modlitbě. Ta je tak základním projevem naší spirituality, protože je nám cestou k naší identitě. Z modlitby se rodí náš život a ne z toho, co děláme.

Francouzský kněz Jacques Philippe na kněžských exerciciích na Velehradě v roce 2011 řekl toto přirovnání: „Jeden člověk si koupil dům a na dvoře toho domu byla studna. Ta studna se už 50 let nepoužívala. Byla zasypaná kamením, dřevem, hlínou. Ten člověk se rozhodl studnu vyčistit a začal kopat. To, co nacházel, nebylo vůbec příjemné, ale vytrval a dosáhl pramene vody na dně studny. Když se modlíme, jako bychom kopali zasypanou studnu. Při modlitbě se nutně budeme setkávat se svým vnitřním nepořádkem, se svou ubohostí a nedostatečností. Všechno, co je v nás zraněné a neuspořádané, vystoupí při modlitbě na povrch. Ale pokud od modlitby neutečeme, ale zůstaneme v ní věrní, objevíme Boží přítomnost v nás a tím i svou nejhlubší totožnost milovaných Božích synů.“ Z této naší identity pak vyrůstá celý kněžský život, celá naše spiritualita a služba.

Jan Pavel II. ve svém prvním poselství kněžím na Zelený čtvrtek z roku 1979 vyzýval kněze k ustavičnému obrácení a v této souvislosti o modlitbě napsal toto: „Usilovat o své obrácení znamená stále se modlit a neochabovat (L 18,1). Modlitba je v jistém smyslu první a poslední předpoklad obrácení, duchovního pokroku a svatosti. Možná jsme v posledních letech – aspoň v určitých oblastech – o kněžství, identitě kněze, o hodnotě jeho přítomnosti v dnešním světě atd. příliš diskutovali, ale příliš málo se modlili. Scházel potřebný vzlet, aby kněžství samo dostalo pečeť modlitby, aby se mu dostalo účinné dynamiky z ducha evangelia, a tak aby se upevnila identita kněze. Modlitba ukazuje na podstatnou formu života kněžství; ta je bez modlitby zfalšována. Modlitba nám pomáhá nalézt vždy znovu světlo, které nás vedlo od počátků našeho kněžského povolání a stále nás vede, i když se občas zdánlivě ztrácí v temnotě. Modlitba nám umožňuje usilovat stále znovu o své obrácení, pomáhá nám zůstat stále ve spojení s Bohem, což je nezbytné, chceme-li k němu přivádět druhé. Modlitba nám pomáhá věřit, doufat a milovat, i když nám stojí v cestě naše lidská slabost.“ ¹⁵

Z výše uvedeného jasně vyplývá, že pokud jako kněží odpovíme na toto první a základní povolání k synovství svou věrností v modlitbě a přijmeme tak svou identitu milovaných synů Otce, budeme pak schopni odpovídat i na další dvě povolání, která též určují spiritualitu diecézního kněze, a to povolání k bratrství a k otcovství.

Povolání k bratrství

Kněží jsou Duchem svatým pomazáni k tomu, aby se stali prodloužením Ježíšova lidství. Taková je jejich spiritualita. V Ježíšově lidství pak pozorujeme další rozměr. Ježíš své lidství nežil izolovaně, pouze ve vztahu Syna k Otci, ale ve svém lidství se stal bratrem všech lidí. Čteme o tom v listě Židům: „Vždyť ten, kdo posvěcuje, i ti, kteří jsou posvěcováni, mají stejný původ. Proto se neostýchá nazývat je svými bratry“ (Žd 2,11) a o něco dále: „Protože sourozenci mají krev a tělo společné, i (Ježíš) přijal krev a tělo, aby svou smrtí zbavil moci toho, který má vládu nad smrtí, totiž ďábla“ (Žd 2,14).

Z evangelia poznáváme, že Ježíš své bratrství žil důsledně. Hned na začátku svého veřejného působení „zavolal k sobě ty, které sám chtěl, a (oni) přišli k němu. A ustanovil jich dvanáct, aby byli s ním, protože je chtěl posílat kázat“ (Mk 3,13–14). Ježíš jako člověk nežije sólo. Neangažuje se pouze v synovském vztahu k Otci, i když tento synovský vztah zůstává pro něj základní a nosný, ale svůj život a své poslání rozvíjí také ve společenství těch, které nazval svými přáteli (srov. J 15,15) a po svém vzkříšení je přijal za své bratry (srov. J 20,17). Od chvíle, kdy Ježíš vytvořil kolem sebe blízké společenství svých učedníků, najdeme ho během jeho veřejného působení buď na opuštěném místě, kde se modlil, anebo právě v tomto společenství. Dokonce i v situacích velice důvěrných Ježíš s sebou bere své bratry. Když přistoupil k lůžku, na kterém ležela mrtvá dvanáctiletá dcera představeného synagógy Jaira, vzal s sebou Petra, Jakuba a Jana (srov. Mk 5,37–43; L 8,51–56). Své proměnění na hoře též prožíval ve společenství s nimi. Stejně tak i svou smrtelnou úzkost v Getsemanské zahradě nechtěl prožít sám, ale s nimi.

Nemysleme si však, že Ježíš svým učedníkům, přátelům a bratřím pouze sloužil. Jistěže jim věnoval svou péči a dával jim mnohé, ale také mnohé od nich přijímal. Společenství s nimi nebylo důležité pouze pro ně, ale i pro Ježíše samotného. Ježíš potřeboval své učedníky, aby měli pro něj připravenou loďku, z které by učil zástupy, aby mu dali chléb a ryby k zázračnému nasycení (Mk 6,38), aby mu přivedli oslátko, na kterém by slavnostně vjel do Jeruzaléma, aby mu připravili poslední velikonoční večeři (Mk 14,12) apod. Ježíš však od svých učedníků a bratří nevyžadoval pouze jejich službu, ale vyžadoval i jejich blízkost. Při poslední večeři jim řekl: „Toužebně jsem si přál jíst s vámi tohoto velikonočního beránka, dříve než budu trpět“ (L 22,15) a v Getsemanské zahradě je prosil: „Má duše je smutná až k smrti, zůstaňte zde a bděte se mnou!“ (Mt 26,38).

Ježíš žil ve společenství s těmi, které přijal za své bratry jako ten, který se jim věnoval a také od nich přijímal. Proto společenství s bratry kněžími a svým biskupem je i nedílnou součástí spirituality diecézního kněze. Ježíš nám k tomu dává nejen svůj příklad, ale přímo nám to určuje, když z těch, které povolal, aby byli s ním a aby je poslal, vytváří společenství, uprostřed kterého žije, slouží a přijímá.

Všimněme si, že Ježíš v drtivé většině své výzvy, napomenutí, povzbuzení a pokyny pro život svého učedníka adresuje svým učedníkům jako společenství. Jen namátkou pár míst z Matoušova evangelia: „Pojďte za mnou a učiním z vás rybáře lidí“ (Mt 3,19); „Kdo přijímá vás, přijímá mne“ (Mt 10,40); „Amen, pravím vám, cokoli odmítnete na zemi, bude odmítnuto v nebi, a cokoli přijmete na zemi, bude přijato v nebi“ (Mt 18,18), „Víte, že vládcové panují nad národy a velicí je utlačují. Ne tak bude mezi vámi: kdo se mezi vámi chce stát velkým, buď vaším služebníkem“ (Mt 20,26–27). V tomto výčtu bychom mohli pokračovat.

Když Ježíš poslal své učedníky na jejich první misi, neposlal je po jednom, ale po dvou. V Markově evangeliu čteme: „Zavolal svých Dvanáct, začal je posílat po dvou a dával jim moc nad nečistými duchy“ (Mk 6,7). Podobně u Lukáše: „Potom Pán ustanovil ještě jiných dvaasedmdesát (učedníků), poslal je před sebou po dvou do všech měst a míst, kam chtěl sám přijít“ (L 10,1). Mají-li učedníci vydávat plnohodnotné svědectví o Ježíši Kristu, tak nejen svým slovem, ale i svým životem. Ukázat druhým, že jsme poznali Ježíše a jeho lásku však můžeme pouze ve svých vztazích. Proto Ježíš posílá své učedníky ve společenství, aby i z jejich vztahů bylo patrné, že žijí, co kážou. Jinak jejich kázání bude nevěrohodné.

Ježíš své učedníky poslal tam, kam chtěl sám přijít. Ve všech městech a místech světa je společenství Ježíšových bratří znamením Ježíšovy přítomnosti. Pokud se vytváření společenství s ostatními kněžími nestane pevnou součástí spirituality diecézního kněze, hrozí, že jako kněží budeme světu zamlžovat Ježíšovu přítomnost v něm. Ve své velekněžské modlitbě Ježíš naléhavě prosil svého Otce o jednotu svých učedníků, kterou vnímá jako podmínku toho, aby svět uvěřil: „Ať všichni jsou jedno. Jako ty, Otče, ve mně a já v tobě, tak i oni ať jsou v nás, aby svět uvěřil, že ty jsi mě poslal“ (J 17,21).

Ježíš nežil svůj život a své poslání sám a z evangelií je zřejmé, že je jeho vůlí, aby i jeho kněží žili a sloužili společně. Kněžství naplno a plodně ani nelze žít jinak než ve společenství bratří s Kristem uprostřed.

Svou odpovědí na povolání k synovství a bratrství se pak stáváme otci a jsme schopni odpovědět na poslední povolání, které završuje náš kněžský život a jeho spiritualitu, na povolání k otcovství.

Povolání k otcovství

Nejkrásnější obraz Ježíšova lidství a Ježíšova kněžství, který nám evangelia podávají, je obraz dobrého pastýře, který dává za ovce svůj život (srov. J 10,11). Můžeme říct, že to je vrcholný projev spirituality diecézního kněze: být dobrým pastýřem jako Ježíš Kristus. Ježíš řekl: „Zloděj přichází, jen aby kradl, zabíjel a působil zkázu. Já jsem přišel, aby měly život a aby ho měly v hojnosti“ (J 10,10). Dávat, chránit a rozvíjet život je hlavním posláním otce. Proto Ježíš jako dobrý pastýř, který vede ovce na pastvu, je obrazem Otce. Tím, že se Ježíš stal naším pastýřem, projevuje své otcovství.

První podmínkou toho, aby se naše kněžské otcovství rozvinulo, je vstoupit do synovského vztahu k Otci jako Ježíš. O tom jsem psal výše. Ježíš právě z Otcovy lásky k sobě čerpal svou otcovskou lásku k lidem, která dávala život. Sám se k tomu ve své řeči o dobrém pastýři přiznal: „Já jsem dobrý pastýř; znám svoje ovce a moje ovce znají mne, jako mne zná Otec a já znám Otce; a za ovce dávám svůj život“ (J 10,14–15). Podíl na Božím otcovství můžeme přijmout pouze jako dar Otcovy lásky a to přepokládá, že budeme žít v důvěrném vztahu s Otcem jako jeho synové.

Druhou podmínkou k tomu, abychom se jako kněží stávali otci, je, že své kněžství nebudeme žít sami, ale jako dar církve spolu s ostatními kněžími a svým biskupem. I o tom jsem se už zmínil výše. Dozrajeme v otce, když se staneme též syny církve, kteří církev mají rádi jako svou matku. V přirozeném řádu platí, že žádný muž se nestane otcem bez ženy. Podobně ani kněz se nestane otcem bez nevěsty církve. Jednak proto, že jsme své kněžství přijali jako dar prostřednictvím církve, ale také proto, že církev neustále na své kněze naléhá, aby se stali otci. V evangeliích čteme četné zmínky o tom, jak se lidé na Ježíše tlačili, aby slyšeli Boží slovo (srov. L 5,1), jak se nemocní hrnuli k němu, aby byli uzdraveni (srov. Mk 3,10), jak ho zástupy předešly na opuštěné místo, kde si chtěl s učedníky odpočinout a on měl s nimi soucit a začal jim sloužit (srov. Mk 6,31–34). Ježíš byl tak obklopen lidmi, že neměl ani čas se najíst (srov. Mk 3,20). Lidé svými potřebami a žádostmi Ježíše „nutili“, aby jim nepřestal být otcem. I naše kněžské otcovství se rozvine, když se potřebám a nárokům lidem kolem sebe nebudeme vyhýbat, ale vyjdeme jim vstříc.

Na Ježíši vidíme, že jeho otcovství mělo dva základní rysy. Můžeme je pozorovat v každém jeho setkání s druhým člověkem, např. s ženou přistiženou při cizoložství (J 8,1–11). Učitelé Zákona a farizeové přivedli tu ženu a postavili ji doprostřed, aby ji obžalovali a s ní i Ježíše. Ježíš se však té ženy zastal a řekl jí slovo, které ji umožnilo začít znovu. Nebo další příklad: Za Ježíšem přiběhl nějaký člověk, poklekl před ním a ptal se ho: „Mistře dobrý, co musím dělat, abych dostal věčný život?“ Ježíš na něho pohlédl s láskou a opět řekl slovo, které mu ukázalo jasný směr (Mk 10,17–21). Připomeňme si také všechna Ježíšova setkání s jeho protivníky. I když Ježíše chtěli dostat do úzkých, zkoušeli ho, snažili se ho zesměšnit nebo obvinit, Ježíš je vždycky přijal, vyslechl a odpověděl slovem pro jejich život. Ať už se Ježíš setkal s jakýmkoliv člověkem, ať už to byli hříšníci, hledající nebo odpůrci, Ježíš jim dal vždycky zakusit své bezpodmínečné přijetí a zároveň jim řekl slovo pravdy pro jejich růst. To jsou také dva základní projevy kněžského otcovství, které nelze od sebe oddělit. Kněz jako otec druhé přijímá takové, jací jsou, a přitom jim sděluje slovo k životu. Kněz, protože je otec, se nemůže stavět proti nikomu. I když se někteří lidé mohou chovat ke knězi nepřátelsky, kněz jako otec je nemůže považovat za své nepřátele. Vychází jim vstříc a přijímá je, protože právě tito lidé ho učí lásce ještě nezištnější a jsou pro něho výzvou k milosrdenství. Zároveň však kněz jako otec dává druhým slovo pravdy, které je vede k růstu a pomáhá jim, aby vyšli ze svého úzkého světa a stali se zodpovědnými za svůj život.

Pravou otcovskou lásku kněze, kterou Ježíš žil, popsal na otci z podobenství o marnotratném synu, které najdeme v Lukášově evangeliu (L 15,11–32). I když toto podobenství nazýváme podobenstvím o marnotratném synu, hlavní postavou je otec. Tímto podobenstvím nás Ježíš nejen usvědčuje z našich hříchů proti Bohu a bratřím, ale také nás volá k růstu, abychom se stali otci jako on, který je dokonalým obrazem nebeského Otce. V Matoušově evangeliu nás Ježíš doslova vyzval: „Vy však buďte dokonalí jako je dokonalý váš nebeský Otec“ (Mt 5,48). K této otcovské dokonalosti budeme dozrávat postupně celý svůj kněžský život. Obraz otce v podobenství nám však předkládá konkrétní výzvy, jak stále víc a více vrůstat do spirituality kněžského otcovství. O prvních dvou výzvách k bezpodmínečnému přijetí každého, mladších i starších, a ke sdílení slova pravdy jsem už psal výše. Zde jsou další:

(Ježíš) řekl: „Jeden člověk měl dva syny. Mladší z nich řekl otci: ‚Otče, dej mi z majetku podíl, který na mě připadá.‘ On tedy rozdělil majetek mezi ně“ (L 15,11–12). V tomto podobenství každý něco žádal. Mladší syn vyžadoval svůj díl dědictví, starší pak vyžadoval spravedlnost. Jediný, kdo nic nežádal, je otec. On je tím nejchudším ze všech; on běžel naproti mladšímu, on vyšel vstříc staršímu. Nehájil ani svůj majetek ani svá práva. Neměl žádné vlastní zájmy, které by obhajoval. Nic nežádal pro sebe. Jediné, co ho zajímalo, bylo dobro jeho synů, aby ten mladší znovu našel místo v jeho domě a aby ten starší zaujal správný postoj, nikoli postoj rozzlobeného soudce, ale postoj syna a bratra. Otec v podobenství je na jedné straně velmi chudý, protože nic nežádal pro sebe. Na druhé straně je nejbohatší ze všech, protože je bohatý na pravdu, na lásku, na moudrost. Otec však toto své bohatství žije v hávu své chudoby, tj. v zapomenutí na sebe. Bez zapomenutí na sebe není možné rozvinout žádné otcovství. Otec je ponořený do chudoby nezištné čisté lásky, ve které je chudý, protože nežije sám pro sebe, ale žije pro druhé. Je chudý, protože se zříká jakékoliv formy vlastnictví a vlády nad druhými. Nepoužívá je k naplnění svých potřeb, ale dává se jim do služby. Otec nežije pro sebe, ale pro své děti. Nehledá své vlastní dobro a uspokojení, ale hledá, co je dobré pro děti. Je schopný jim dát všechno, i sebe. To je naprosto základní charakteristika otcovství.

„Netrvalo dlouho a mladší syn sebral všechno, odešel do daleké země a tam svůj majetek rozmařilým životem promarnil“ (L 15,13). Otec v podobenství jistě měl dostatek moci, aby tomu zabránil. Mohl mladšímu synu přikázat, že zůstane doma a nepůjde nikam. V otcovství se však mísí blízkost se vzdáleností. Otec je na jedné straně druhým nablízku, protože mu na nich záleží a pomáhá jim. Na druhé straně otec zachovává vůči druhým odstup. Nejedná se však o odstup lhostejnosti, ale o odstup respektu. Otec z podobenství svého mladšího syna respektoval v jeho prožívání a emocích. Respektoval ho i v jeho rozhodnutí, přestože bylo tragické. Otce muselo chování mladšího syna zasáhnout velikou bolestí a zklamáním. Přesto se do jeho srdce nevlamoval násilím, neobhajoval se, nevytýkal mu nic. Jeho lásku si nechtěl vynutit nátlakem. Dal svému synu všechno, ale od něho přijme pouze to, co mu syn dá darem. Otec si zachoval odstup respektu a tiše se obtížil bolestí. I toto patří k charakteristice otce. Otec se trápí pro hříchy svých dětí a nechá se zasáhnout jejich utrpením. Chceme-li se jako kněží stát otci, musíme také s ochotným srdcem přijmout trápení, které nám děti způsobí. Těmto trápením se ve svém otcovství nemůžeme vyhnout. Budou vždycky přítomná v našem životě právě proto, že jsme otci. Budeme muset bolestně snášet nepochopení a odmítnutí ze strany dětí. Otec není nepřítelem kříže (srov. Fp 3,18). Přijmout kříž nepochopení a odmítnutí neznamená pouze ho trpně snášet a naříkat si, že by nám bylo lépe, kdybychom nebyli otci. Ochotně přijmout tento díl utrpení spojený s otcovstvím znamená říct mu ano. Když to ochotně uděláme, Bůh si najde způsob, jak nás utěšit. Útěchu, kterou dostaneme od Boha, budeme potom moci poskytnout svým dětem.

„(Mladší syn) vstal a šel k svému otci. Když byl ještě daleko, otec ho uviděl…“ (L 15,20). Mladší syn v daleké zemi začal mít nouzi a trpěl hladem. Byl na tom hůř než prasata, která pásl; ta měla co žrát, ale on nedostával nic. Prožíval obrovské ponížení a zklamání. Zdálo by se, že se nadobro rozešel se svým otcem a že je všemu konec. Otec však nepřestal doufat v jeho návrat. Jeho naději nám prozrazuje poznámka, že otec svého syna uviděl, když byl ještě daleko. I když byl otec pohroužen do veliké bolesti, nepřestal doufat a svého syna vyhlížel. Čekal na něho. Zde se nám předkládá další projev otcovství. Otec se trápí pro hříchy svých dětí s nadějí. Otec vždy doufá v návrat svých dětí, ať už se dopustily čehokoliv. V naději je veliká síla. Všechno, v co od Boha doufáme, dostaneme, protože nebudou zklamáni ti, kteří doufají v něho (srov. Da 3,40). Bůh chová naději vůči každému, proto ani kněz otec nemůže nikoho zavrhnout a odepsat, i kdyby to byl nejubožejší člověk, který spáchal ty nejtěžší hříchy. Ten člověk možná už ani nedoufá, ale otec doufá za něho. Doufat znamená dávat svým dětem život, protože jim dáváme možnost vrátit se.

„…a pohnut soucitem přiběhl, objal ho a políbil“ (L 15,20). Můžeme si všimnout dalšího projevu otcovství. Otec v podobenství svého syna těšil. Ujistil ho o své lásce, přijetí a odpuštění. Dal mu pocítit svou blízkost a věrnost. Otec je vždycky nablízku těm, kteří trpí, a má s nimi soucit. Není lhostejný vůči druhým; nechává se zasáhnout jejich utrpením a zároveň jim zprostředkovává Boží útěchu. Základní role otce je povzbuzovat a těšit druhé, protože otcovu lásku nelze ztratit. Když se někdo setká s knězem a pak od něho odchází, měl by být vždy povzbuzen. Je to krásný projev našeho otcovství, když druhým předáváme Boží útěchu, kterou tolik potřebují. Druhým však nepředáme žádnou jinou útěchu než tu, kterou jsme sami od Boha přijali ve svých těžkostech. Když jsme sami prožili utrpení a v něm zažili Boží blízkost a věrnost, pak jsme schopni druhým pomáhat. Můžeme jim rozumět a povzbudit je, protože jsme sami něco opravdového prožili. Poznali jsme utrpení a v něm zakusili Boží útěchu. Prožili jsme, že Bůh je věrný. Tato zkušenost nám dává schopnost těšit druhé (srov. také 2K 1,4).

„Syn mu řekl: ‚Otče, zhřešil jsem proti Bohu i proti tobě. Už si nezasloužím, abych se nazýval tvým synem.‘ “ (L 15,21). Syn otevřel svému otci srdce a vyznal se mu. Je to zásluha syna nebo spíš otce? Před chvílí ho otec přitiskl na své srdce, tiché a pokorné, a právě v blízkosti otcova srdce mu syn otevřel to své, aby nalezl odpočinek. Tichost a pokora jsou základními vlastnostmi Božího otcovského srdce, proto v něm nacházíme odpočinek. Kvůli Boží tichosti a pokoře se cítíme milováni a přijati a můžeme si u něho odpočinout. Právě takto Ježíš hovoří o svém srdci: „Pojďte ke mně všichni, kdo se lopotíte a jste obtíženi a já vás občerstvím. Učte se ode mě, neboť jsem tichý a pokorný srdcem a naleznete odpočinutí svým duším“ (Mt 11,28–29). Toto je také označení základní kvality kněžského otcovství: tichost a pokora. Je to přesný opak pýchy a tvrdosti. V tichosti a pokoře je veliká síla a moc nad lidskými srdci, která se pak otevírají. Když je otec tichý a pokorný, tak srdce lidí kolem něho se otevírají. Zatímco když je otec tvrdý a pyšný, lidská srdce v jeho blízkosti se zavírají. Proti tichosti a pokoře otce se staví hněv, tvrdost a náročnost a také hořkost, zatrpklost a nespokojenost. To vše zatvrzuje naše srdce a brání nám v rozvinutí duchovního otcovství. Srdce otce z podobenství nebylo tvrdé, protože bylo prosté pýchy; bylo dobrotivé, protože nepřilnulo k majetku a ke svým právům; zůstalo jemné, protože i ve svém utrpení si uchovalo důvěru a naději.

„Ale otec nařídil svým služebníkům: ‚Honem přineste nejlepší šaty a oblečte ho, dejte mu na ruku prsten a obuv na nohy! Přiveďte vykrmené tele a zabijte ho! A hodujme a veselme se, protože tento můj syn byl mrtev, a zase žije, byl ztracen, a je zas nalezen!‘ A začali se veselit.“ (L 15,22–24). Otec z podobenství nám dává nahlédnout do nejhlubší touhy svého otcovského srdce a tím je život, radost a štěstí svých dětí. Otec nechtěl svému synu posloužit jen tím nejnutnějším, ale chtěl, aby byl šťastný. K této touze se přiznal i Ježíš, když o sobě jako o dobrém pastýři řekl: „Já jsem přišel, aby měly život a aby ho měly v hojnosti“ (J 10,10). A když umíral na kříži pro naši spásu, zvolal: „Žízním“ (J 19,28). Žízeň po spáse dětí je hlavní žízní, která trýzní otcovo srdce. Kněz jako otec touží po tom, aby každý člověk byl spasen, a kvůli tomu se angažuje, podobně jako otec v podobenství, svou velkorysostí a štědrostí ve službě. Je namístě si všimnout, že otec z podobenství nepovažoval za spravedlivé, aby svého syna přijal jako jednoho z nádeníků, ale aby mu znovu dal všechno. Nové přijetí a záchrana syna je z pohledu otce věc nanejvýš spravedlivá a otec této spravedlnosti dosahuje svým milosrdenstvím. Jiná cesta ke spáse ani nevede. Je-li kněžské srdce otcovské, bude také spravedlnost uskutečňovat milosrdenstvím. Kněz jako otec je povolán k milosrdenství. Je svědkem Božího milosrdenství, které jediné mrtvé oživuje a ztracené nalézá. Milosrdenství očišťuje a osvobozuje naše srdce. Milosrdenství, které nás uzdravuje, není jenom to, které přijímáme, ale ještě víc to, které dáváme. Láska, kterou jako otcové darujeme druhým, uzdravuje nás samotné, očišťuje nás a naše otcovství obnovuje.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Spiritualita diecézního kněze: Reflexe nad darem kněžského povolání a jeho prožíváním.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.