Univerzita Palackého v Olomouci

Steinerův přínos moderní psychologii

Zuzana Ledvoňová

Oponenti:

PhDr. Olga Pechová, Ph.D.

Mgr. Eliška Suchánková, Ph.D.

Výkonný redaktor Mgr. Agnes Hausknotzová

Odpovědný redaktor Bc. Otakar Loutocký

Jazyková korektura Bc. Otakar Loutocký

Layout, sazba, návrh a zpracování obálky Jiřina Vaclová

Příprava formátu ePub Mgr. Jiří Zacpal, Ph.D.

1. vydání

Olomouc 2019

Neoprávněné užití tohoto díla je porušením autorských práv a může zakládat občanskoprávní, správněprávní, popř. trestněprávní odpovědnost.

Vydala a vytiskla Univerzita Palackého v Olomouci

Křížkovského 8, 771 47 Olomouc

web: www.vydavatelstvi.upol.cz

e-shop: www.vydavatelstviupol.cz

e-mail: vup@upol.cz

© Zuzana Ledvoňová, 2019

© Univerzita Palackého v Olomouci, 2019

ISBN 978-80-244-5463-4 (print)

ISBN 978-80-244-5464-1 (online : PDF)

ISBN 978-80-244-5469-6 (online : ePub)

„Vědy bez lidského sebepoznání jsou škodlivé.“

Rudolf Steiner

Chtěla bych zde vyjádřit svůj velký dík paní doktorce Veronice Šmahajové za laskavé vedení, cenné rady a pomoc při vzniku textu této knihy. Dále bych chtěla poděkovat svému příteli a rodičům za vlídnou podporu a hodnotné postřehy, které přispěly ke zlepšení formální i obsahové stránky této monografie.

Úvod

Krize hodnot a velké globální problémy nás nutí přehodnotit dosavadní paradigmata1 a přístupy ve vědě. Neuvěřitelný technologický pokrok, za nějž vědě vděčíme, je bohužel stále několik kroků napřed před pokrokem osobnostním a morálním. Vědecké pravdy jsou někdy založeny na zkostnatělém systému autorit významných vědců a mnohé teorie, které směřují k opuštění striktně materialistických paradigmat, jsou s výsměchem a velkou zarputilostí odmítány. Z psychologie, snažící se vyrovnat ostatním vědám, se psýché pomalu vytrácí, a ať už se nám to líbí nebo ne, směřujeme k teoriím, které se snaží i ty nejvyšší lidské vlastnosti redukovat na koreláty mozkové aktivity, přičemž duševno a duchovno není zahrnuto vůbec. Pokud je z celistvého obrazu člověka něco vynecháno, je pravděpodobné, že tím utrpí jeho přesnost. Proto je podle nás klíčové co největší celistvost uchovat.

Právě témata apelující na všestranný rozvoj člověka a duševně-duchovní přesah jsou něčím, co prostupuje celou anthroposofií, naukou Rudolfa Steinera, na základě čehož se domníváme, že zabývat se jeho myšlenkami má i v dnešní době opravdový smysl. Anthroposofie je ve své podstatě velmi upřímnou snahou harmonicky propojit v duši člověka materiální i duchovní svět tak, že oba jsou si rovny. A právě toto propojení, neupřednostňující a neodmítající ani jednu z podstat člověka, nám připadá jako stěžejní pro nápravu chyb, které přísný materialismus napáchal nejen ve světě, ale i v duších každého z nás.

Tato monografie si klade za úkol oživit Steinerovy myšlenky, předat je srozumitelným způsobem a zamyslet se v kontextu naší doby a soudobých vědeckých paradigmat nad jejich možnou inspirativností a uplatnitelností. Neuvěřitelný rozsah a záběr Steinerova díla nás podněcuje zkoumat, jak se to má s jeho pravdivostí a přesností. Je nutné vyhnout se předsudkům a poctivým vědeckým bádáním ověřit platnost a přínosnost anthroposofie. Předtím, než se však věda pustí na pole empirie, pokládáme za důležité nastínit teoretické pozadí pro toto ověřování.

Pro tuto publikaci jsme si tedy zvolili jako hlavní cíle odhalit přínosy Steinerových poznatků z teorie poznání a psychologie a komparovat je s poznatky psychologie a současné vědy jako takové. Budeme se snažit zodpovědět, zda existují rozpory mezi Steinerovou naukou a dnešní vědou, a nastíníme také slabá místa Steinerovy teorie. Analýza a klasifikace Steinerova díla jsou doplněny syntézou jeho vybraných poznatků s poznatky moderní vědy.

Celá kniha je založena především na metodě komparace a analogie Steinerovy nauky s dnes uznávanými vědeckými poznatky, především z oblasti teorie vědy a psychologie.

1/ Rudolf Steiner – život a dílo

Pokládáme za nezbytné seznámit se nejdříve alespoň stručně s životem a dílem Rudolfa Steinera. Vliv životních událostí, stejně jako vliv názorů jiných myslitelů a vědců na Steinerovo dílo, je nezanedbatelným činitelem při vzniku samotné anthroposofie, jejíž základy popsal jednak ve svých knihách, jednak v přednáškách, které byly následně sepisovány a vydávány knižně jeho žáky pod jeho jménem. V této kapitole se budeme snažit popsat významné události ve Steinerově životě přejaté z jeho autobiografie Má cesta životem (Steiner, 2000) a současně tyto informace podložit slovy z per dalších životopisců (Lindenberg, 1998; Nejedlo, 2010).

Rudolf Steiner se narodil 27. února 1861 v Kraljevci v dnešním Chorvatsku, jež bylo tehdy součástí rakouské monarchie. Jeho otec Johann Steiner byl nejdříve myslivcem, pak se stal telegrafistou a nakonec přednostou stanice ve službách rakouských železničních drah a spolu se svou manželkou Franciscou Blie měl tři děti – nejstaršího Rudolfa a dále dceru Leopoldinu a hluchoněmého syna Gustava. Vzhledem k otcovu povolání se rodina často stěhuje – nejdříve do Mödlingu v roce 1862, potom do Pottschachu roku 1863, kde Steiner prožívá své rané dětství, a o šest let později do Neudörflu nedaleko Vídeňského Nového Města.

Johann Steiner dbá na synovo vzdělání a Rudolf toho s vděkem využívá. Ve škole se dobře učí, navíc je také vášnivým samoukem v různých oborech. Jako dítě ho velmi oslovuje geometrie. Lindenberg (1998) popisuje, že okolo sedmi let se u Steinera projevuje jasnovidnost v podobě okultní zkušenosti, při níž vidí vnitřním zrakem smrt matčiny sestry, která bydlela daleko od nich. Sám Steiner píše o tom, jak mu geometrie pomohla lépe uchopit podstatu těchto zření duchovního světa: „V myšlenkách jsem nespatřoval pouze obrazy, které si o věcech tvoří člověk, nýbrž projevy duchovního světa na tomto duševním dějišti. Geometrie mi připadala jako vědění, které sice sám člověk vytváří, ale jeho význam je na člověku úplně nezávislý“ (Steiner, 2000, s. 9).

Na střední škole čte díla Imanuela Kanta či Johanna Hebarta. V roce 1879 maturuje na reálném gymnáziu ve Vídeňském Novém Městě s vyznamenáním. Otec mu u drah zajistil stipendium na Vysoké škole technické ve Vídni, kde v letech 1879–1883 studuje matematiku, fyziku, botaniku, zoologii, mineralogii, geologii, chemii a vedle toho také literaturu, dějiny, filozofii či státní právo. Čte Johanna Fichteho, Friedricha Schellinga, zajímá se o politické dění ve Vídni či o hudbu Ludwiga van Beethovena. Jeho učitel Karl Julius Schröer ho přivádí k dílu Johanna W. Goetha, které na něj hluboce zapůsobilo, a od roku 1882 se na jeho doporučení může stát vydavatelem Goethových přírodovědeckých spisů. V témže roce vydává své pojednání Jediná možná kritika atomistických pojmů, ve kterém odsuzuje materialistické atomistické pojetí.

V roce 1883 opouští vysokou školu bez závěrečných zkoušek. Nedostává již stipendium, takže si musí vydělávat na živobytí jako vychovatel dětí u rodiny Spechtových. Ujímá se výuky jejich syna, který byl považován za nevzdělatelného, a využívá své poznatky o pedagogice a psychologii. Chlapec byl pak schopen normálně absolvovat gymnázium. Paní Spechtová se o Steinera stará, když těžce onemocní. V průběhu svých vychovatelských povinností vydává Goethovy spisy. V té době se také setkává s theosofickou společností2, vídeňskou pobočkou spolku Heleny Blavatské, kterou vede Franz Hartmann. Tato společnost značně ovlivnila pozdější Steinerův světonázor – ten prakticky stojí na theosofických základech, které Steiner později obohatil především o křesťanské prvky a přizpůsobil době.

V letech 1890–1897 pracuje pro Goethův a Schillerův archiv ve Výmaru, kde bydlí u Anny Eunikeové, které pomáhá s výchovou pěti dětí. Formuluje také své myšlenky o individuální svobodě člověka ve svém díle Filosofie svobody z roku 1893. Studuje a setkává se s nemocným Friedrichem Nietzschem a vydává o něm spis. Vydává též souhrnné pojetí Goethova učení v knize Goethův světový názor.

Roku 1897 se Steiner stěhuje do Berlína, kde pracuje jako redaktor literárního časopisu. V roce 1899 uzavírá manželství s Annou Eunikeovou. Na přelomu století pomáhá zakládat kruh Přicházejících a spolupracuje na iniciativě Svobodných vysokých škol. V té době také píše dramata a přednáší pro dělníky. Setkává se též s Marií von Sivers, se kterou začíná úzce spolupracovat, například při vydávání měsíčníku Luzifer-Gnosis a dalších knih, a několik let po smrti jeho manželky Anny s ní později roku 1914 uzavírá sňatek. Vycházejí další jeho díla, jako je Theosofie nebo Tajná věda.

Steiner přednáší také pro Theosofickou společnost, která ho požádala o přednášky o Nietzschem, Goethem či mystice. Roku 1902 se stal generálním tajemníkem německé sekce Theosofické společnosti. Ve svých přednáškách se snaží spojit učení theosofie s individuálním poznáním jednotlivce, což společnost rozdělilo na dva tábory – jeden okolo Steinera a druhý okolo Annie Besantové. Steinerovým záměrem je zachování společnosti, avšak rozdílnost názorů, která spočívala především v tom, že Steiner zdůrazňoval nutnost vycházet při poznávání duchovních světů z myšlení a mentálních cvičení, zatímco Besantová se přikláněla k poznání na základě změněných stavů vědomí a oddání se guruovi, vede k rozkolu. Poslední kapkou je rozepře o Jiddym Krišnamurtim, kterého theosofové pokládají za budoucího spasitele, zatímco Steiner upozorňuje na nebezpečnost takového přesvědčení. Roku 1913 pak Besantová ruší platnost zakládající listiny německé sekce, čímž vlastně vyobcuje Steinera s jeho příznivci.

Ještě v tomtéž roce zakládá Steiner Anthroposofickou společnost, spolu s Marií von Sivers cestuje po Německu i do zahraničí a zakládá pobočky. Anthroposofii můžeme popsat jako výsledek Steinerova bádání a světonázoru, ve kterém se odrážejí prvky platonismu, rosekruciánství3, alchymie či Goethova učení zasazené do nejnovějšího poznání tehdejší vědy. Někdy se proto označuje jako duchovní věda, spojující tak bádání v oblasti hmotného i nehmotného světa v jeden harmonický celek (více o anthroposofii viz kapitola 2). Centrem Anthroposofické společnosti se stává Dornach ve Švýcarsku, kde se také na základě Steinerova architektonického návrhu, avšak původně ne z jeho iniciativy, začíná stavět Goetheanum, budova pro přednášky společnosti. Stavba se protahuje kvůli probíhající válce.

První světová válka podněcuje Steinera, aby představil své myšlenky o sociální trojčlennosti. Podle něj je stejně jako lidský organismus i stát rozdělen do tří oblastí – hospodářské, kulturní (věda, umění, náboženství a výchova) a právní, jež mají být autonomní (Nejedlo, 2010). Myšlenky se setkávají u politiků s příznivým přijetím, avšak dle slov Lindenberga (1998) nikdo nemá odvahu k jejich uplatnění. Výjimkou je továrník Emil Molt, který žádá Steinera, aby vytvořil školu pro děti dělníků jeho továrny na tabák Waldorf-Astoria. Na základě této žádosti tedy Steiner roku 1919 formuluje principy waldorfské pedagogiky4. Ideje sociální trojčlennosti se uplatňují také při vzniku podnikové rady v akciové společnosti Kommende Tag vyrábějící kosmetiku a léčiva a jsou později přejaty firmou Weleda (Lindenberg, 1998).

Anthroposofická společnost není bez Steinerova vedení schopna pořádného fungování, Steiner se snaží podněcovat samostatnost členů a zdržovat se rad, neboť vidí, že se stávají nekriticky přijímaným dogmatem. Vedení se několikrát vyměňuje. Po přednášce o silvestrovském večeru roku 1922 k tomu vypuká v Goetheanu požár, který budovu zničí. To má neblahý vliv na Steinerovo zdraví, přesto však brzy začíná vyjednávat o získání pojistky z budovy a pracovat na návrhu druhého Goetheana. V roce 1923 je v Dornachu založena všeobecná Anthroposofická společnost, jejíž předsednictvo si po neblahých zkušenostech tentokrát vybírá Steiner sám a zdůrazňuje nutnost vyloučení sektářství a dogmatismu, jež ve společnosti převládaly. Na základě toho jsou od té chvíle veškeré materiály anthroposofie přístupné široké veřejnosti a je vyloučeno tajnůstkářství (Lindenberg, 1998).

Steiner usiluje o položení anthroposofických základů v nejrůznějších oborech. Jde o již zmíněnou teorii sociální trojčlennosti či waldorfskou pedagogiku. Rozpracovává také principy léčebné pedagogiky pro děti s postižením. Ve své spolupráci s lékařkou Itou Wegmanovou pokládá základy anthroposofické medicíny. Ve spolupráci s vědci a zemědělci představuje koncept tzv. biodynamického zemědělství, které odmítá veškerá průmyslová hnojiva a chemikálie, je tedy ekologické, a pro výsadbu využívá lunární kalendář. Pracuje na přípravě devíti bylinných a minerálních směsí, které podle něj mají zlepšit úrodnost půdy a odolnost pěstovaných rostlin a na pozvání hraběte Keyserlingka představuje své myšlenky o vztahu Země a kosmu v přednáškách na zámku Koberwitz ve Slezsku (Nejedlo, 2010).

Neustálé přednáškové cesty a zájem nespočtu lidí o osobní rozhovory Steinera začínají velmi vyčerpávat. V roce 1924 poprvé jednu z přednášek odříká a na šest měsíců nemocen ulehá v ateliéru, kde ještě sepisuje svou autobiografii Má cesta životem a pracuje spolu s Edith Maryonovou na dřevěné plastice Krista. V březnu 1925 se na pár dní jeho stav začíná zlepšovat, pak ho ale znova opouští síly a 30. března 1925 vydechuje naposled (Lindenberg, 1998). Druhé Goetheanum je dostavěno až po jeho smrti, roku 1928.

2/ Věda a anthroposofie

Může být anthroposofie, Steinerova svérázná nauka, přínosná pro dnešní vědu? Může se anthroposofie s dnešní vědou vůbec na něčem shodnout? Daly by se Steinerovy poznatky dnes nějak uplatnit, nebo jde opravdu jen o výmysly psychicky choré, schizoidní osobnosti, jak tvrdí Heřt (2006)?

Jak se brzy dovíme, anthroposofie se skutečně v některých závěrech mýlila či její výroky dodnes nejsme schopni empiricky dokázat, nicméně by bylo škoda ji na základě toho odsoudit jako celek. Je třeba podrobit anthroposofii serióznímu bádání a teprve na základě něj posoudit, jak moc se Steiner mýlil a v čem měl naopak pravdu a mnohdy předběhl dobu. Abychom toho ale byli schopni, ze všeho nejdříve je nutné definovat vědu, anthroposofii a problémy, které z těchto vymezení vyplývají.

2.1 Věda a problém její demarkace

Není vůbec snadné definovat vědu, důkazem jsou desítky různých definic, které se o to snaží. Je vidno, že už jen samotné vymezení vědy je něčím tak složitým a nejednoznačným, že její chápání se může nejen mezi členy vědecké obce velmi různit. Živá diskuze o tom, co je a co již není věda, se tedy vede neustále a možná právě to bychom mohli vystihnout jako její podstatu.

Podle Filosofického slovníku (1985, s. 356) je věda „prostředek, který umožňuje poznání světa“. Toto vágní vymezení by však mohlo zahrnovat jakýkoliv druh poznání, tedy včetně oborů, které jsou dnes skeptiky (např. klubem Sisyfos) označovány za pavědy či pseudovědy – například astrologie, numerologie či věštění. Jistě cítíme, že takové vymezení je pro poctivost a spolehlivost vědeckého poznání přeci jen nedostatečné, a proto je nutné se ptát, co odlišuje vědecké poznání od všech ostatních.

Věda totiž není jen tak ledajaké poznání, měla by mít svá pravidla, která ji od ostatních druhů poznání odlišují. O tom, jaká pravidla a metody jsou vědecké a jak má vypadat vědecká práce, ať již v jednotlivých oborech či celkově, se debatuje již staletí. Proto je obtížné definovat jediný „správný přístup“.

Molnár, Mildeová, Řezanková, Brixí a Kalina (2012, s. 18) píší, že „věda je lidskou činností, která je založena na předpokladech obecně uznávaných vědeckou komunitou. Metody a koncepce se ve vědě vyvíjejí tak, jak se vyvíjí a roste tato vědecká komunita“. Podle nich neexistuje univerzální definice vědy, protože má sociální ráz: „Věda je to, co za vědu považují vědci v daném oboru“ (Molnár et al., 2012, s. 18).

Avšak vymezovat demarkaci na základě úsudků členů vědecké komunity s sebou také nese jisté komplikace. Věda je tak často brzděna ve svém vývoji právě kvůli hluboko zakořeněným názorům vědců dané doby, a tak, i když se dnes za odlišné názory neupaluje na hranicích, jsou vědci zastávající jiné názory i v současné době na pomyslném pranýři zasaženi palbou kritiky a často i osobních urážek. Místo objektivity je někdy bohužel vidět především uplatňování moci a uznávané vědecké autority mají stěžejní slovo hlavně pro své postavení a až druhotně na základě výsledků skutečného, poctivého vědeckého bádání.

Proto je velmi obtížné, aby pravý význam slovního spojení „vědecké poznání“ nebyl zkreslen tolika nepřesnými představami. Tyto nejasnosti se pak podepisují především v oblasti hranice mezi vědou a takzvanou pseudovědou či pavědou. Je kupříkladu zrovna anthroposofie vědou, či pseudovědou? Mohou se někdy jasnozřivé poznatky Rudolfa Steinera zařadit do vědou uznávaných teorií? Mají kritikové a skeptici (např. Hansson, 1991; Heřt, 2006; Ullrich, 1994) pravdu, když označují anthroposofii puncem nevědeckosti?

Vzhledem ke zmatku vědecké demarkace je skutečně obtížné zodpovědět tyto otázky. Abychom byli schopni se k odpovědím alespoň přiblížit, musíme se nejdříve seznámit s tím, jak chápe vědecké poznání Rudolf Steiner.

2.2 Anthroposofie – duchovní věda

Hned na úvod je třeba podotknout, že i definovat anthroposofii je velmi náročný úkol, a to i proto, že se v díle Steinera neobjevuje hned, ale prochází vývojem. V širším slova smyslu můžeme chápat anthroposofii jako duchovní vědu o člověku, která zahrnuje vědecko-filozofické základy (teorie poznání), cestu poznání a životní praxi, ale i jednotlivé disciplíny, jako jsou lékařství, výroba léčiv, pedagogika, teologie, sociální věda a zemědělství nebo umělecké obory jako eurythmie, umění dramatické a recitační, architektura, sochařství a malířství.

Ve Steinerových raných pracích nalezneme také pojem theosofie, později však pocítil potřebu se vůči theosofii vymezit. Pojem nepochází od autora samého, nacházíme ho již v dílech Immanuela Fichteho a Steiner je slýchal i na přednáškách vysokoškolského profesora Roberta Zimmermanna (Anthroposofická společnost v České republice, nedat.). Pojem se skládá ze dvou řeckých slov anthrópos (člověk) a sofia (moudrost). Steiner vykládal toto spojení nikoliv jako „moudrost o člověku“, ale jako „lidská moudrost“.

Předmětem a zároveň nástrojem poznání anthroposofie je člověk. „Anthroposofii lze charakterizovat tak, že řekneme: Postav se doprostřed mezi Boha a přírodu, nechej člověka v sobě hovořit o tom, co je nad tebou, co do tebe září, a o tom, co do tebe zasahuje zdola, pak budeš mít anthroposofii, moudrost, kterou promlouvá člověk“ (Steiner, 2010a, s. 4).

V užším smyslu však Steiner vydělil anthroposofii jako nauku o člověku především z pohledu jeho tělesnosti. Vymezuje v ní především podstatu lidských smyslů. Vedle anthroposofie pak staví dále psychosofii, tedy vědu zabývající se duší, a pneumatosofii, která se zabývá lidským duchem (Steiner, 2010a).

Rovnocenným synonymem anthroposofie je pojem „duchovní věda“. Steiner rozlišuje vědu duchovní a vědu přírodní. Toto rozdělení má v jeho dílech dvojí možný význam:

I. Přírodní vědou je myšlena obecně klasická věda hlavního směru – budeme ji označovat názvem „moderní věda“. Duchovní věda je pak anthroposofie, která se zabývá duševně-duchovními zkušenostmi při snaze zachovat vědeckou exaktnost a vůči vědě hlavního směru se tak vymezuje.

Pojem „moderní věda“ je poněkud zavádějící, neboť v sobě v této publikaci zahrnuje přístup vědy od Steinerovy doby až po současnost. Vědu Steinerovy doby a naši současnou spojují, zjednodušeně řečeno, materialistická paradigmata a důraz na smyslové poznání. Uvědomujeme si, že toto vymezení není zcela přesné a že současná věda se koncepčně posunula již někam trochu jinam, nicméně jej používáme především ke zjednodušení a zachování myšlenky Steinerova dělení.

II. Jako přírodní vědy jsou pak označovány v námi známém významu všechny vědy, jejichž předmětem zkoumání je příroda – fyzika, chemie atp. Jako duchovní vědy jsou označovány vědy, které zkoumají duchovní obsahy. Mezi duchovní obsahy řadí Steiner (2015) například kulturní produkty, literaturu, vědecká přesvědčení, umění, ale také lidského ducha samého. Předmětem je tedy člověk a jeho tvorba. Dnes bychom tyto vědy označili za vědy společenské, tedy například historie, pedagogika, psychologie, kulturologie atp.

Obdobné dělení nalézáme také u Wilhelma Diltheyho, jehož dílem byl Steiner významně ovlivněn. Dilthey, stejně jako po něm Steiner, považuje za klíčové oddělit od sebe duchovní vědy a přírodní vědy, neboť mají jiný předmět zkoumání, a tudíž i odlišné metody. Předmětem přírodních věd je kauzální vysvětlení jevů, zatímco duchovní vědy mají porozumět organizačním strukturám člověka a dějin (Makkreel, 2016).

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Steinerův přínos moderní psychologii.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.