Univerzita Palackého v Olomouci
Filozofická fakulta

Výbor z díla

Roman Karl Scholz

Olomouc 2016

POETICA MORAVIÆ

Svazek 6

Arbeitsstelle für deutschmährische Literatur při Katedře germanistiky Univerzity Palackého v Olomouci

Recenzenti

prof. PhDr. Ingeborg Fialová, Dr.

Dr. Adolf Ullmann

Publikace vznikla díky podpoře města Šumperka,

prof. Dr. Viktora Dostala (Dostalova cena města Šumperka),

Ackermann-Gemeinde, Kláštera Klosterneuburg,

města Bad Hersfild a Česko-německého fondu budoucnosti.

Neoprávněné užití tohoto díla je porušením autorských práv a může zakládat občanskoprávní, správněprávní, popř. trestněprávní odpovědnost.

Výkonný redaktor doc. Mgr. Jiří Špička, Ph.D.

Editor prof. PhDr. Ludvík Václavek, CSc.

Odpovědný redaktor Bc. Otakar Loutocký

Jazyková korektura prof. Dr. Ingeborg Fialová

Technická redakce RNDr. Helena Hladišová

Příprava e-knihy ve formátu ePub Mgr. Petr Jančík

Návrh obálky a ilustrace na obálce Marie Krappmannová

Grafické zpracování obálky Jiří K. Jurečka

Vydala Univerzita Palackého v Olomouci,

Křížkovského 8, 771 47 Olomouc

www.vydavatelstvi.upol.cz

www.e-shop.upol.cz

vup@upol.cz

1. české vydání elektronicky

Olomouc 2016

1. české tištěné vydání v roce 2014

VUP 2016/0021 (online : ePub, česky)

VUP 2013/960 (print, česky)

VUP 2013/0999 (print, německy)

© Univerzita Palackého v Olomouci, 2014

Editor © Ludvík Václavek, 2014

Translation © Lucy Topoľská, Radek Malý, 2014

Cover © Marie Krappmannová, 2014

ISBN 978-80-244-4067-5 (print, česky)

ISBN 978-80-244-4069-9 (print, německy)

ISBN 978-80-244-4902-9 (online : ePub, česky)

Několik životů Romana Karla Scholze

V rakouském Klosterneuburgu se nedaleko kláštera nachází ulice, která nese jméno Romana Karla Scholze. Pojmenována byla po odbojáři proti teroristické vládě nacionálního socialismu v Rakousku. Odboj ho stál život: po několikaletém vězení byl Roman Karl Scholz popraven ve Vídni 10. května 1944 ve věku pouhých 32 let za velezradu. Jeho předčasná smrt a turbulentní poválečná doba způsobily, že jako spisovatel upadl v zapomnění. Přitom již v roce 1934 vydal básnickou sbírku Jemné vzdálené věci/Feine ferne Dinge, která vzbudila zájem odborníků. Jeho další literární výtvory vznikly pak ovšem výlučně ve vězení, a nemohly tak vyvolat žádnou okamžitou reakci. Dílo, které je zde poprvé předkládáno v českém jazyce, je svědectvím dlouholetého básnického působení na „nebásnické půdě“. Jen s velkým rizikem mohl být rukopis románu i lyriky propašován z vězení, a tak zachován budoucím čtenářům. Přestože Scholz nemohl své básnické nadání plně rozvinout, dokládá jeho dílo přesvědčivě, že ulice patří oběma: odbojáři i spisovateli.

Vzhledem k ponurému místu, na kterém básnické texty vznikaly, bychom předpokládali, že budou mít bolestný a ponurý obsah. Přesto se zoufalství a strach promítají jen do několika básní, které tematizují přímo věznění a vědomí brzkého konce. Další vybrané texty jsou plny životního optimismu, lásky a uctivého úžasu nad divy přírody. V románu Goneril, který tvoří převážnou část této knihy, zaznívají dokonce radostné tóny. Čtenáři se tak nabízí kontrast mezi místem vzniku a líčenými událostmi. A právě tyto kontrasty, zlomy a nenadálé obraty formovaly i celý krátký život Romana Karla Scholze.

Karl Scholz se narodil 16. ledna 1912 v Šumperku. Protože jeho matka nebyla vdaná a musela sama zajistit rodinu, svěřila syna do péče prarodičů, u kterých vyrůstal. Již jako žák vstoupil Scholz do mládežnického hnutí Staffelstein, rakouské odnože tehdy v Německu oblíbeného mládežnického hnutí. Mládežnické hnutí/Jugendbewegung, jehož ideály ovlivňovaly v meziválečném období milióny německých chlapců, vycházelo ze staršího hnutí Wandervogel, založeného roku 1896 v Berlíně. Wandervogel byl původně programově nepolitický, nadstranický a nenáboženský. Brzy však vznikly mládežnické oddíly, které stále více sledovaly politické, náboženské nebo patriotické cíle. Přesto zůstal základ, který formuloval reformní pedagog Gustav Wyneken (1875–1964) na prvním svobodném sjezdu německé mládeže roku 1913, pro všechna uskupení závazný:

„Svobodná německá mládež touží po sebeurčení a chce svůj život utvářet zodpovědně a s niternou upřímností. Za tuto vnitřní svobodu bojuje za všech okolností jednotně.“

Společná celému mládežnickému hnutí byla propagace asketického způsobu života (odříkání alkoholu i nikotinu a cudnost), propojená s blízkostí k přírodě a s úctou k hodnotám venkovského života. Společný mu byl také důraz kladený na vnímání spolku jako polické alternativy k moderní průmyslové společnosti.1 A společná byla i přísně hierarchicky organizovaná struktura, zaměřená na výchovu a utváření charismatických vůdčích osobností.

Především katolická církev rozpoznala v mládežnickém hnutí šanci, jak se bránit poklesu náboženského povědomí ve společnosti a vdechnout mu nový život. Roku 1920 vyšel spis Nová mládež a katolický duch / Neue Jugend und katholischer Geist německo-italského filozofa a teologa Romana Guardiniho, jenž v něm zkoumal protiklad mezi touhou mladistvých být jiný, spět dopředu a konat a proti tomu být katolík, což znamená akceptovat dané pravdy a tradiční řád. Katolicizmu 20. století připadá dle Guardiniho úkol tohoto protikladu tvůrčím způsobem využít a vytvořit tak vyšší formu křesťanské víry. Přitakání životu, poslušnost církevním pravidlům a vnitřní prožívání víry se staly podstatami nového křesťanského bytí.2 V tomto smyslu si také spolek Staffelstein, do nějž Scholz vstoupil, vytyčil za cíl náboženské a mravní obnovení Němců v Čechách a na Moravě.3

V českém kontextu nenajdeme žádný s německou Jugendbewegung srovnatelný fenomén. Sokol, největší česká mládežnická organizace, sice také užíval identifikačního konceptu jednotného veřejného vystupování a rituálních slavností, byl však svými zakladateli Tyršem a Fügnerem ještě příliš vázán na romantické ideály národního obrození.4 Sokol sledoval od svého počátku dvojí cíl: vnímal se jako tělovýchovný spolek a zároveň jako národní hnutí.5 Právě z národnostních důvodů byla v Sokolu zavedena paramilitární výchova.6 I přes některé rozdíly měl tedy Sokol blíže k německým národoveckým tělovýchovným spolkům, které v první polovině 19. století zakládal Friedrich Ludwig Jahn. Tyto tělovýchovné spolky ovšem nijak výrazně neoslovovaly mládež, což vedlo k tomu, že se od nich německé mládežnické hnutí kolem roku 1900 distancovalo. Ani Amerikou inspirovaný Skaut a Tramp, stejně jako český Junák, nemají s Jugendbewegung mnoho společného. Spojitosti nacházíme jen v literatuře, například v líčení skupinové dynamiky v knihách Jaroslava Foglara. Nejblíže k ideálům německého mládežnického hnutí mají některé básně Jiřího Wolkera, některé pasáže z jeho autobiografického spisu Táborový deník (1927) a také Sokolská čítanka (1923) katolického kněze Jakuba Demla.7

Ve spolku Staffelstein se Scholz profiluje jako strhující mládežnický vůdce a svých schopností pak využívá i ve svém pozdějším působení v církvi.8 Ihned po maturitě, v srpnu 1930, se Scholz stěhuje do Klosterneuburgu, kde jako novic v augustiniánském klášteře získává řádové jméno Roman. Tehdy byl klášter v Klosterneuburgu oblíbeným místem pro budoucí německé kněze z Moravy a Čech, kteří mu dávali přednost před převážně česky obsazeným semináři ve své vlasti.9 Studium teologie na vysoké škole zřízené při klášteře nečinilo Scholzovi žádné potíže, našel vedle studia i dostatek příležitostí k vlastní četbě a dosáhl tak širšího vzdělání než jeho vrstevníci. Vedení kláštera brzy rozpoznalo jeho zvláštní nadání pro komunikaci s mladými lidmi. Po vysvěcení v roce 1936 mu byla jako kaplanovi ve vídeňské čtvrti Heiligenstadt svěřována převážně duchovní péče o mládež. Roku 1938 se stal učitelem náboženství na gymnáziu v Klosterneuburgu a po anexi Rakouska byl vedením kláštera jmenován docentem křesťanské teologie na tamní vysoké škole. Kromě toho vedl Scholz biblické hodiny a čtenářská odpoledne pro mládež.

„Patrně byl neklidného ducha a vnášel nové názory a podněty do poklidu tradičního klášterního života“, hodnotí Scholze Ludvík Václavek po mnohých rozhovorech s lidmi, kteří tenkrát se Scholzem byli v kontaktu.10 Rebelství a elitářství, které měl v povaze, zřejmě silně působily na mládež v jeho okolí. Tyto povahové rysy však zároveň izolovaly Scholze od jeho řádových bratří: přátele nacházel výhradně mimo klášter, k čemuž jistě přispívaly i jeho politické názory. Scholz vyrůstal v německém prostředí. Stejně jako mnozí další Němci v nově založeném Československu vnímal mírové smlouvy z Versailles a ze St. Germain jako nepřípustný a nespravedlivý diktát vítězných mocností 1. světové války. Jako katolík se zároveň stavěl odmítavě proti narůstajícímu vlivu ruského bolševismu. Boj proti bolševismu a dovolávání se kompletní revize mírových smluv byly dva centrální politické argumenty, které zajišťovaly (roku 1923 založené) NSDAP stále silnější vliv v politickém spektru Výmarské republiky a také mezi Němci v Čechách a na Moravě. I Scholz se dostal do vlivu nacionálního socialismu. Prameny se ale rozcházejí v tom, do jaké míry „se zapletl“ s NSDAP. Přátelé a Scholzovi spolubojovníci zpětně nahlížejí na jeho nadšení pro nacionální socialismus s jistou blahosklonností jako na mladistvé blouznění, které se ale nejpozději po jeho účasti na říšském sjezdu NSDAP v Norimberku 1936 obrátilo v opak. Této interpretaci však odporuje skutečnost, že Scholz podal ještě 14. 5. 1938 oficiální žádost o přijetí do NSDAP. „Ve vlastnoručně vyplněném osobním dotazníku udal, že 5. 2. 1935 vstoupil do ilegální NSDAP, místní skupiny Klosterneuburg, a do konce roku 1936 odváděl členské příspěvky a fungoval jako vedoucí činitel.“11 Zdá se, že tyto údaje odpovídají pravdě, neboť žádost o přijetí byla místním funkcionářem „za zvláštní zásluhy v hnutí vřele doporučena“.12 Ani po tomto doporučení se Scholz ovšem nestal oficiálním členem NSDAP, neboť v této době již katoličtí kněží nebyli přijímáni. Tento zákaz, vyhlášený teprve 1938, jasně ukazuje na to, že dvojí život – jako katolický kněz a přesvědčený nacionální socialista – byl tenkrát možný, jakkoli nám to dnes připadá nemyslitelné.

Erika Weinzierlová iniciovala roku 1979 rozsáhlou dotazníkovou akci k tématu vztahů mezi národním socialismem a katolickou církví a katolickým odbojem. Přímé kontakty k NS byly v odpovědích téměř zcela popřeny nebo deklarovány jako absolutní výjimky. Vzhledem k tomu, že se ale z 2700 rozeslaných dotazníků vrátilo jen něco přes 300, bude zřejmě počet nezjištěných kontaktů katolických duchovních k NS daleko vyšší. Důvody nízké účasti na dotazníkovém šetření možná vysvětluje pastýřský dopis lineckého biskupa Johannese Gföllnera, který byl rozesílán v den, kdy se Hitler zmocnil moci. Poté, co Gföllner v úvodu označuje árijsko-germánskou rasovou ideologii za neslučitelnou s katolickým ideálem světové křesťanské církve a odsuzuje některé praktiky nacistů jako nehumánní (mezi jinými nucenou sterilizaci duševně postižených), pokračuje:

„Rozlišovat však musíme mezi židovským národem a židovskou vírou a židovským mezinárodním konspiračním spiknutím (…) Degenerované židovstvo ve spolku se zednáři je nositelem mamonářského kapitalismu a zakladatelem a apoštolem socialismu a komunismu, předzvěstí a průkopníkem bolševismu. Potřít a zlomit tento škodlivý vliv židovství je nejen spravedlivé, ale je to otázka svědomí a povinnost každého přesvědčeného křesťana. Je žádoucí, aby ze strany árijců a křesťanů byla židovská konspirace vnímána jako nebezpečná a hanobící árijskou rasu a aby byla důrazně potírána, a nikoli otevřeně či skrytě podporována.“

Je zřejmé, že si po úplném zveřejnění všech hrůz holocaustu žádný katolický duchovní v roce 1979 nechtěl vzpomenout na taková protižidovská stanoviska své církve. A přece svedla tato ideová kombinace agresivního antisemitismu s radikálním odmítáním bolševismu a skepsí vůči demokratickému a liberálnímu systému mnohé katolíky k tomu, aby vnímali blížící se národní socialismus jako svého spojence. Ačkoli oficiální výzvy katolické církve v Německu i v Rakousku spíše varovaly před těsnou spoluprací s nacisty, ozývaly se i jiné hlasy. Prelát August Pieper, dlouholetý poslanec říšského sněmu za Německou stranu centra / Zentrumspartei a vůdce katolického Dělnického vzdělávacího spolku, viděl v národním socialismu uskutečnění cílů, jež si žádala moderní doba – „vytvořit nové, člověka důstojné společenství“.13 Poté, co se NSDAP stala ve volbách roku 1930 druhou nejsilnější stranou v parlamentu, vyslovili se i někteří katoličtí politici pro politickou spolupráci. Mezi nimi Franz von Papen, předseda konzervativní DNVP, nebo bývalý rakouský spolkový kancléř Ignaz Seipel. Když se v lednu 1933 Hitler chopil vlády, vycházela katolická církev z ustanovení v konkordátu (podepsaného ovšem až 20. srpna 1933). Zde formulované oboustranné ústupky vytvořily pro německou katolickou církev právní základ pro kritickou diskuzi s národním socialismem a umožnily jí vystupovat více méně jednotně – zatímco se evangelická církev vyčerpávala v interních bojích, především s Hitlerem podporovanou organizací Němečtí křesťané. Avšak od samého začátku byl konkordát obcházen: katolická církev musela v občanskoprávních sporech opakovaně vystupovat proti národně socialistickému režimu. Papežská encyklika S palčivou starostí / Mit brennender Sorge ze 14. března 1937, která otevřeně označila nacionální socialismus za protikřesťanský systém, ukončila ovšem dosavadní zdánlivou spolupráci a zařadila nyní i katolickou církev mezi odpůrce nacistickému režimu.14 Encyklika byla zveřejněna ve stejnou dobu jako rozhodnutí říšského vedení neútočit již jen na vnější opory církve, nýbrž celkově omezit možnosti jejího společenského působení, a tak ji jako instituci konečně zcela zničit.15 Iluze některých církevních hodnostářů a hlavně mnoha obyčejných křesťanů, že „je možné spolupracovat s Třetí říší, aniž by církev utrpěla jakoukoli újmu“, vzala nyní definitivně za své.16

I v rakouských komunálních volbách roku 1932 nebývale posílily nacionálněsocialistické strany. Šok, který výsledek voleb vyvolal u vládnoucích stran, vedl nakonec ke zřízení autoritativního křesťanského úřednického státu pod vedením Engelberta Dollfusse a k rozpuštění parlamentu. Nacionálněsocialistická a Socialistická strana byly zakázány. Aktivity v NSDAP, jak je Scholz dokládá ve své přihlášce a datuje od roku 1935, byly tedy ilegální. I přes zákaz strany dokázali ovšem nacisté v Rakousku svou moc nejen udržet, ale díky bohaté podpoře z Německé říše i rozšířit. V červenci 1934 se stal Dollfuss obětí atentátu. Jeho nástupce, spolkový kancléř Kurt Schuschnigg, zpočátku dál vedl úřednický kabinet, který byl bezpodmínečně podporován katolickou církví, jenž ale stále více podléhal sílícímu tlaku agresivní německé nacistické zahraniční politiky. Jako poslední možné řešení vyhlásil na 12. března 1938 všelidové referendum o nezávislém a křesťanském Rakousku, přičemž zvýšil věkovou hranici pro přístup k referendu na 24 let. Chtěl tak „zabránit hlasování příliš velkého počtu nadšené mládeže, ovlivněné německou říší a nacionálním socializmem“.17 Vpád německého wehrmachtu do Rakouska 11. března 1938 konání referenda zabránil. Jeho výsledek by byl zřejmě beztak neuspokojivý – vzhledem k nadšenému přijetí, jakého se Hitlerovi v celém Rakousku a obzvláště ve Vídni dostalo.

Kvůli svému těsnému propojení s křesťanským úřednickým státem se rakouská katolická církev po anexi Rakouska obávala okamžitého zákazu a snažila se dohodnout s nacistickou vládou. Po setkání kardinála Innitzerse s Hitlerem bylo zveřejněno prohlášení biskupů, které zavazovalo věřící křesťany přimknout se k německému národu, neboť přece nacionální socialismus naplnil „tisíciletou touhu“.18 Tento náhlý obrat vedení rakouské katolické církve zasáhl věřící zcela nečekaně. Někteří kněží se dokonce zdráhali prohlášení z kazatelen předčítat. Nesouhlas vzbudil obzvláště kardinálův pozdrav „Heil Hitler“, kterým vlastnoručně prohlášení podepsal.

Prohlášení ovšem nevedlo ke kýženému politickému smíru s režimem. Od července 1938 byla proti katolické církvi v Rakousku nastolována opatření, která výrazně převyšovala zásahy proti církvi v Německé říši. Duchovní péče byla monitorována a omezována, teologické fakulty byly uzavřeny, náboženská výuka byla zakázána a církevní instituce byly nuceny své prostory pronajímat nacionálněsocialistickým organizacím jako HJ a SA. Zejména na středních a nižších vedoucích postech kladli nacisté rovnítko mezi katolicismus a rakouské vlastenectví. Tím nabývaly proticírkevní akce zároveň protirakouský charakter. Očekávání, že se Rakousku díky rakouskému rodáku Adolfu Hitlerovi dostane zvláštního zacházení, se naplnilo, avšak v negativní formě.

Tento relativně podrobný popis historických událostí v Německu a v Rakousku byl nutný, aby se chování Romana Karla Scholze před rokem 1938 dalo alespoň částečně pochopit a vysvětlit. O velkém nadšení mladých voličů pro nacionální socialismus věděl i křesťanský stavovský stát. Scholzovi bylo v roce politického převratu sice již 26 let, ale díky svému učitelskému působení byl v neustálém kontaktu s mládeží. Sympatie mladistvých pro nacionální socialismus chápal a zřejmě je v této době ještě i sdílel, jak dokládají některé – ne zcela jasné a pravdivé – formulace v Scholzově přihlášce do NSDAP z května 1938. Scholz v dokumentu zmiňuje sankce ze strany církevního vedení: dozor, omezování v povolání a přeložení za trest. O přeložení za trest ovšem nemůže být řeč: Scholz se stal kaplanem ve vídeňské čtvrti Heiligenstadt dle běžných zvyklostí. V klášteře samotném bylo většinou příliš mnoho kněží, „všechna místa tak byla obsazena“, proto byli obzvláště „nováčci často půjčováni jiným farnostem“.19 K jeho jmenování docentem křesťanské filozofie v klášterním institutu došlo sice až krátce po podání jeho žádosti o přijetí do NSDAP, leč četné úkoly, které mu byly ve výchově mladistvých přiděleny, mohou být jen stěží hodnoceny jako omezování v povolání a zřejmě by Scholzovi nebyly svěřeny, pokud by v něm jeho představení tušili skryté nacionálněsocialistické přesvědčení.

Z toho je možno soudit, že Scholzovy snahy o stranickou příslušnost vycházely z podobných strategických úvah jako náhlý obrat kardinála Innitzera a dalších katolických biskupů. Přesto se nedá zcela vyloučit i vážně míněná spolupráce s nacionálním socialismem. K tomu definitivně chybí potřebné výpovědi a dokumenty. Historik Wolgang Neugebauer se přiklání k výkladu, že se Scholz distancoval od nacistického režimu teprve po přičlenění Rakouska k Říši, tedy po přiostření protikatolické a protirakouské politiky, které vedlo až k úplnému zákazu jeho vychovatelského povolání. Pro tento výklad hovoří i poslední Scholzova slova před popravou: „Za Krista a Rakousko!“20

Scholz reagoval na zákaz náboženské výuky nejprve pořádáním volně přístupných biblických hodin. Z okruhu tohoto semináře se koncem podzimu 1938 utvořila první odbojová skupina, která se nejprve nazývala Německé hnutí za svobodu / Deutsche Freiheitsbewegung, brzy pak Rakouské hnutí za svobodu / Österreichische Freiheitsbewegung (ÖFB) a těšila se velkému ohlasu. Vedle rakouských komunistů, kteří ale byli už v roce 1934 zatlačeni do ilegality, byla Scholzova skupina prvním organizovaným odbojovým hnutím v Rakousku. Scholz orientoval odboj na politické řešení, neboť byl přesvědčen o hospodářském úpadku Hitlerova režimu a po začátku války i o vojenské porážce Německé říše. Vedle civilního odboje (letáky, informační akce, ústní propaganda, ničení zbraní) vyhledával zahraniční kontakty, aby mohl vítězným mocnostem nabídnout po pádu nacismu přechodnou vládu. V létě 1938 odcestoval do Anglie. Díky přátelům z dřívější doby se mu podařilo navázat kontakt se členy konzervativní strany a získat finanční podporu pro své odbojové hnutí. Druhou cestu, v srpnu 1939, přerušil kvůli hrozícímu vypuknutí války, ale nadále posílal do Anglie zprávy o politické situaci v Rakousku.21

Začátkem roku 1940 navázal Scholz kontakty s Jakobem Kostelicem a Karlem Ledererem, kteří řídili další odbojové skupiny složené z katolických konzervativních kruhů a také sledovali cíl znovuobnovení samostatného rakouského státu. V červnu 1940 se tyto tři skupiny sjednotily na společné operativní bázi. Vznikla tak největší občanská odbojová skupina, která však již nemohla plně rozvinout svůj potenciál, neboť 22. července 1940 zahájilo Gestapo rozsáhlou akci proti hnutí za nezávislost Rakouska. 121 účastníků bylo udáno, 24 předáno válečnému soudu, více než 300 dalších sympatizantů, které policie identifikovala, nemohlo být z nedostatku prostoru uvězněno.

Tento úderný zásah připravilo gestapo na základě informací od Otto Hartmanna. Hartmann byl již od roku 1938 členem Scholzovy skupiny a zviditelňoval se v ní návrhy ostřejších postupů, včetně teroristických útoků. Hartmann, neúspěšný herec, jemuž se přisuzuje labilita a chtivost,22 se již na počátku 30. let začal profilovat v různých politických kruzích. Ještě v roce 1934 byl Stavovským rakouským státem vyznamenán Stříbrnou medailí za zásluhy o Rakousko, brzy nato se ovšem angažoval v NSDAP jako informátor. „Kvůli této dvojí hře, kterou po část svého života hrál, nemohl být Hartmann ovšem označen ani za politicky spolehlivého, tedy za loajálního nacistickému režimu, ani nemohl být přijat do SA nebo do NSDAP a nemohl být ani veden jako ,důvěryhodná osoba‘, byť byla jeho operace velmi úspěšná.“23 K rozkladu Rakouského hnutí za svobodu byl však přesto cíleně nasazován jako agent provokatér. Za jeho činnost mu byla zaručena beztrestnost a odměna ve výši 30 000 říšských marek. I později pracoval jako špicl v odboji a roku 1940 měl rozhodující podíl na zatčení Josefa Kallische, vůdce komunistické odbojové skupiny. Po válce vstoupil pod falešným jménem k policii v Innsbrucku, byl však brzy odhalen a v listopadu 1947 odsouzen na doživotí. V roce 1957 byl na základě rozsáhlé amnestie omilostněn a zemřel teprve koncem 80. let ve Vídni.24

Naproti tomu Scholz strávil po svém zatčení několik let v rakouských a říšských věznicích. Proces před lidovým soudním dvorem začal z agitačních důvodů až v prosinci 1943.

2. března 1944 byl Scholz odsouzen k smrti a rozsudek byl vykonán 10. května 1944, rok před koncem války.

První báseň, kterou Scholz ve vězení napsal, byla modlitba. Vznikla jen několik dní po jeho zatčení a je spíše uvědoměním si sama sebe než voláním o pomoc.

Jsi síla, kterou všechno snesu.

Pravda, již hlásám bez poklesu.

Jsi život, který dávám vděčně.

Jsi ta smrt, z které žiji věčně.

Invokace Boha tu působí velmi naléhavě, Bůh je jediným záchranným kruhem uprostřed moře beznaděje. Báseň se demonstrativně ujišťuje o Boží síle a o jistotě, která plyne z víry, a je tedy možno ji číst jako program pro vlastní jednání ve dnech následujících. Jako by ji Scholz psal proto, aby ji mohl denně znovu pročítat, memorovat, recitovat jako vzpruhu, která by mu pomohla překonat první dny ve vězení, když byl denně v rychlém sledu konfrontován se zážitky zrady, zatčení, výslechů. Soudní proces, který by vyžadoval mentální koncentraci a přivedl ho na jiné myšlenky, nebyl v dohledu, neboť nacionálněsocialistický režim by takovým procesem veřejně připustil, že v jednotné lidové frontě (o níž referovala propaganda především v Rakousku) jsou přece jen trhliny. Scholzovi tedy nezbývalo než vydržet v té „těsné jámě“, nepoddat se otupělosti, která se ho zmocňovala čím dál intenzivněji.

Do prázdna vlekle kape čas,

minuta střídá minutu.

Muka mne jako noční plaz

škrtí a dusí. Zhynu tu!

Scholz sklidil už za svou první básnickou sbírku uznání, zřejmě i proto nikdy nepřestal vtělovat své každodenní zážitky do lyrické formy. V prvních dnech ve vězení ovšem lyrická produkce uvízla na mrtvém bodě. Až když po přesunu do vězení v Hambornu potkal svého bývalého známého, nyní také uvězněného herce vídeňského dvorního divadla Fritze Lehmanna, začal – Lehmannem povzbuzen – zase psát básně. Zapisoval nyní verš po verši vzpomínky na rodné hory, na léto strávené v Anglii, na vlast. Psal lyrické úvahy o smyslu života, o vězení, o utrpení, o smrti; zapisoval myšlenky, které se obracejí k věčnosti. Literatura se mu stala poslední možností, jak zůstat zachován v paměti dob budoucích. Na rozdíl od mnoha jiných internovaných piaristů si byl Scholz totiž zcela jist tím, že i kdyby měla vláda hitlerovského teroru jen krátkého trvání, on ji nepřežije. Lehmann měl štěstí, byl propuštěn a vynesl Scholzova díla ven z vězení. V titulu básně A hle, já jsem s vámi po všechny dny… Scholz sice citátem z Nového zákona vyjadřuje radost z toho, že mu byla takto poskytnuta možnost sdělit něco ze svých posledních myšlenek a životních zkušeností ostatním, báseň sama ale rozdírajícími slovy zachycuje hluboké zoufalství, do něhož byl básník vržen odchodem posledního přítele. Apostrofa „jdeš“ se opakuje čtyřikrát, stejně často se vrací pocit temné beznaděje.

Stejně, totiž A hle, já jsem s vámi po všechny dny, se jmenuje celá básnická sbírka, vydaná z pozůstalosti: 15 čísel z této sbírky je zde znovu publikováno a poprvé přeloženo do češtiny. Mezi nimi je i báseň, která v poetické zkratce sumarizuje básníkův život a striktně odděluje poezii od reality, pravdu od snu:

Štěstí je tu vybájené,

všechen žal je vytrpěn.

Zkrátka, smutek je tou pravdou,

krása zato pouhý sen.

Vzhledem k okolnostem, v nichž vznikal román Goneril, nám musí jeho děj připadat jako sen, ačkoli se v něm popsaný pobyt v Anglii v létě v předvečer druhé světové války skutečně udál: Scholz sem byl pozván náhodným známým, kterého potkal v klášteře v Klosterneuburgu.

Na letním sídle sira Henryho Dawsona se odehrává typický život vyšší společnosti, jak ho známe z televizních seriálů, počínaje inspektorem Barnabym a konče Downton Abbey: obrovské sídlo s příslušnými polnostmi, honitbami a sluncem zalitými parky, starý mobiliář, personál v livrejích, poklidné rozhovory, nejčastěji o skvostných tabulích a opulentním jídle, o správné volbě doutníku, výlety na koňské dostihy a ke kulturním památkám v okolí. Jen občas zazní zmínka o napjaté atmosféře na kontinentu, která ale stačí k tomu, aby si čtenář uvědomil, že se zde líčí idyla na pokraji katastrofy. Převažuje ale radostná atmosféra, místy dokonce přecházející v žertovný tón – to když děj komentuje jorkširský teriér Ross. V centru děje ovšem stojí setkání katolického duchovního Christiana Bolfie a Goneril, Dawsonovy dcery: počáteční fascinace brzy přechází do niterného vztahu, plného něžné erotiky a spřízněnosti duší. Příběh ovšem není nějakým skandálním odhalením zakázané lásky mezi knězem a ženou (jako v mnoha jiných románech s touto konstelací figur), nýbrž se zde líčí niterný cit dvou lidí, kterým „svatý zákon zakazuje patřit si navzájem“ (tolik text z přebalu prvního německého vydání románu). Vyhrocení politické situace nutí Christiana k předčasnému odjezdu: dává přednost povinnosti před Goneril.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Výbor z díla.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.