Štěpán Javůrek 

Ve stínu jeřabiny 

Prokop 

1938–1940 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2026 

www.mobaknihy.cz 

moba@mobaknihy.cz 

© Štěpán Javůrek, 2026 

Obálka © Jitka Tomanová, 2026 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2026 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2824-8 (epub) 

ISBN 978-80-279-2825-5 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Tento příběh není o konkrétních lidech nebo snad o jedné jediné rodině. Je o nás všech. O našich slabostech a ctnostech, o naší duši i našem svědomí. Protože chtít být hrdinou je mnohem snazší než se jím skutečně stát. 

Ve stejné době jako tato kniha přichází na svět také náš prvorozený syn Štěpán. Rád bych mu tuto knihu věnoval s přáním, aby byl jeho život šťastný a aby vždy našel cestu domů, ať už se ve světě kolem něj bude dít cokoliv. 

PROLOG 
SEDMDESÁTÁ LÉTA 

Mnohokrát v životě sama sobě slíbila, že se do těch míst už nikdy nevrátí. Ne že by je neměla ráda. Naopak. Prožila tam v horách nejšťastnější okamžiky svého života. A právě proto se tam nechtěla vrátit.

Milovala svou vlastní vzpomínku na ten kraj a čas v něm strávený, tisíckrát obroušenou milosrdným časem, který všechny vzpomínky vždy obrousí tak, že jsou hezčí než sama předloha, podle které byly utvořeny. Chtěla si vše uchovat tak, jak to měla uložené v paměti. Nechtěla přijít o iluze. Protože iluze jsou často to poslední, co starému člověku zbývá.

Toužila si pamatovat všechny tváře, se kterými tam kdysi žila, jako mladé obličeje lidí plných života. I sebe si chtěla pamatovat mladou.

Když totiž ty tiché, mlhou věčně zahalené hory navštívila naposledy, bylo jí sotva osmadvacet let. Byla tehdy zkoušená osudem, stejně jako mnohokrát předtím i potom, a přesto měla právě v těch místech, kam se teď hodlala vydat, neochvějný pocit vlastní nezlomnosti. Zdálo se jí, že se to všechno odehrálo snad v minulém životě.

Netušila, zda se v těch místech ještě s někým setká, zda je vůbec někdo z těch, které znala, ještě naživu. Nevěděla ani to, zda by ji ti lidé vůbec poznali. Zda by stáli o setkání s ní. Měla jen jednu jistotu. Osoba, která jí v těch časech, kdy v horách žila, byla nejbližší, už tam není.

Všech obav a nejistot bylo zkrátka tolik, že se jim raději celá léta záměrně vyhýbala. Zároveň ji ale jakýsi vtíravý vnitřní hlas stále přesvědčoval, aby se tam vydala. Aby to všechno podstoupila. Ne kvůli těm, co už nejsou, ale kvůli sobě.

„Udělej už konečně jednou v životě něco bez toho, abys brala ohledy na ostatní! Máš nárok být po celých těch letech taky jednou sobecká!“ našeptával. A po tom, co se stalo před rokem v létě, se ten hlas konečně rozhodla vyslyšet.

Minulé léto odešel poslední člověk, kterého milovala. Musel odejít a ona to chápala. Podporovala to rozhodnutí, i když po něm znovu zůstala sama. Po tolikáté ve svém životě, že už to snad ani nebolelo. Protože i lidská bolest se může vyčerpat. To ji život naučil.

Tenhle odchod, který se udál před rokem, byl v něčem jiný než všechny předešlé. Byl poslední. Nezůstal totiž nikdo další, koho by ještě mohla ztratit. Bylo to děsivé a úlevné zároveň.

Nikdo a nic už jí teď nebránilo, aby opustila svůj pražský byt, zabalila pár věcí, na kterých jí doopravdy záleželo, nasedla do vlaku a vyrazila směrem, kterým se už jednou, před mnoha lety, vydala. Tehdy jí to změnilo život. A ona byla zvědavá, co tahle cesta přinese tentokrát.

Když konečně seděla v prázdném kupé – tam, kam se chystala, evidentně příliš mnoho lidí nemířilo –, zavřela oči a napadlo ji, jak rychle její život utekl. A jak zajímavý a neuvěřitelný vlastně byl.

Souprava se dala do pohybu, ona ukryla své černé oči za vrásčitá víčka a vrátila se v čase o mnoho a mnoho let zpátky. Chtěla si to všechno ve své mysli ještě jednou přehrát předtím, než vystoupí na malém nádraží v horách, dřív než dojde do míst svých šťastných dní. Chtěla si to ještě jednou připomenout, než se posadí do stínu staré jeřabiny, na své oblíbené místo, a rozhlédne se po té krásné krajině, která toho tolik zažila a zkusila.

Vydala se domů…

1938 

1 

Červen roku osmatřicátého byl horký a hrál všemi vůněmi léta, vzduch nad hlavami byl těžký a plný napětí, jako by se každou chvíli mělo strhnout cosi velkého a nekonečného. Republika, celá rozčilená z nastalých událostí, byla na nohou.

Celá rozčilená byla také Josefína Novotná, mladá dívka, která právě složila závěrečné zkoušky a zdárně dokončila učitelský ústav.

Tím byla její školní léta uzavřená, tedy ta léta, kdy seděla nebo stála před katedrou. Od září už bude působit na druhé straně, a když Pánbůh dá, bude tam snad působit dlouhá léta, až do té doby, kdy pozná toho pravého, muže svých snů, aby kvůli němu učitelskou dráhu opustila a stala se tím, čím si přeje každá žena být. Matkou.

Tak měla svůj život v hlavě nalinkovaný. Nejprve děti ve škole, starosti o ně a o to, aby je naučila všechno, co budou v životě potřebovat. Pak hodný muž, děti doma a s nimi starosti ještě větší, protože o vlastní děti má člověk pokaždé větší strach než o ty cizí, i když si sebevíc snaží namlouvat opak. Zkrátka život chvíli samý úsměv a samé potěšení, pak zase samá starost a samá obava, jedno po druhém a často obojí ruku v ruce.

Však ony se vždycky všechny mraky přeženou, i ty, které se teď proháněly nad všemi kolem. Tím si byla Josefína jistá. Vždyť ta šelma Hitler, která jim všem dělala právě nyní starosti, jen tak mele hubou. Kdyby ten člověk neříkal věci tak absurdní a nepředstavitelné, snad by se jeho slov šlo i bát a mít z nich hrůzu, ale takhle?

Takhle byla Josefína klidná. Ne, tenhle blázen jí život nezkazí. Však on s ním brzy někdo rozumný vytře podlahu a bude po řevu, bude po Hitlerovi.

I v dobách nejtěžších lze ale najít příležitost k oslavě. A dokončení učitelského ústavu bylo příležitostí přímo báječnou. V jejich nepočetné rodině navíc bylo dobrým zvykem sejít se pokaždé, když k tomu byl pádný důvod. A tak teď všichni seděli v restauraci na Žofíně, kterou vybral dědeček Prokop Zelený, protože ke Schnellům, kde to měl nejraději, poslední roky nechodil, neboť Schnell byl Němec a na tom, že to byl dávno mrtvý Němec, který neměl s uřvaným Hitlerem nic společného, nezáleželo.

Josefínin tatínek Vladimír namítal, že by šel raději do oblíbené restaurace na Vinohradech, protože když už nic jiného, je to alespoň blíže domovu, ale dědeček měl v jejich sporu poslední slovo. Měl ho pokaždé, když se ti dva na něčem neshodli, což bylo vlastně neustále, a tak se faktu, že si dědeček prosadil vlastní vůli, nikdo z rodiny nedivil.

Jen jednou jedinkrát měl poslední slovo tatínek Vladimír, to bylo před mnoha lety, na to by ale dědeček nejraději zapomněl, i když to nebylo možné, protože výsledkem tohoto Vladimírova vítězství byly dvě dcery, které teď seděly u stolu spolu s ostatními členy rodiny.

Tohle vítězství se zrodilo tenkrát, když mladý voják Vladimír Novotný spadl z koně při jakémsi cvičení a pak jej proti jeho vůli odvezli na vyšetření do nemocnice Na Františku. Nechtělo se mu a vzpouzel se, byl však vojákem z povolání a ti jsou zvyklí přijímat rozkazy, takže se, ač nerad, podvolil nařízení vyššího důstojníka.

V nemocnici Vladimírovi ošetřili pár oděrek, na které by si jistě vystačil sám s kysličníkem, prohlédli zdánlivě pochroumanou nohu, která naštěstí vůbec pochroumaná nebyla, a doporučili mladému vojákovi, aby si u nich pár dní poležel, kasárna přece neutečou. Pak ho ale beztak co nejrychleji propustili do domácího ošetřování, protože snažit se udržet na lůžku něco tak nespoutaného, jako je mládí, je odjakživa marné.

Vladimír odtamtud prchal tak vehementně, až mezi dveřmi málem srazil mladou ženu, která sice nebyla zdravotní sestra, a přesto v nemocnici pracovala, což se dalo poznat podle bílého nemocničního pláště, který měla oblečený přes slušivou halenku.

„Kam tak spěcháte?“ obořila se na něj a trochu se jí podlomila kolena.

„Omlouvám se,“ hlesl Vladimír a kolena se mu podlomila hodně, čímž byl jejich osud vlastně zpečetěn, i když o tom v té chvíli ani jeden z nich nic netušil. To už tak ale v lásce bývá, že je většinou dílem náhody.

Za týden už se spolu ti dva mladí, pohlední lidé procházeli po parku a úsměvy na jejich tvářích kolemjdoucím neklamně prozrazovaly, co že to tady právě propuká v život. Všem to bylo nad slunce jasné, i ti dva cítili, že je najednou obloha modřejší a tráva zelenější, přestože si ani trávu, ani oblohu neprohlíželi. Oči měli totiž jen jeden pro druhého a cesty zpátky už nebylo.

A tak Zdena koukala na Vladimíra jako na rytíře, kterým ve své slušivé a padnoucí uniformě tak trochu byl, zatímco Vladimír se díval na Zdenu jako na obrázek, na velmi pěkný a povedený obrázek, který se mu líbil. Viděli jeden na druhém jen to hezké, jak už to u zamilovaných lidí bývá, a s tím, zda se k sobě hodí, si hlavu nelámali.

Kdo si však hlavu lámal, byl Zdenin tatínek Prokop Zelený. Ostatně Vladimírovi rodiče by si možná hlavu lámali také, kdyby ovšem ještě nějaké rodiče měl.

„Nevěnoval jsem své jediné dceři tolik péče, aby si ji nakonec vzal nějaký voják!“ ohrnoval Prokop Zelený nos nad novým nápadníkem a doma pro jistotu stále dokola opakoval, že ničemu takovému své požehnání nedá, jako že je Bůh nad ním.

K jeho smůle zamilovaná Zdena nevypadala, že by ke svému štěstí jeho požehnání potřebovala, a přestože byla celý život „mouchy, snězte si mě“, jakmile šlo o lásku, projevovala najednou tolik rozhodnosti, že jí to mohl i její voják závidět.

A tak se Prokop Zelený rozhodl vzít osud do svých rukou a pozval Vladimíra na nedělní oběd, což se mohlo na první pohled zdát jako dobré znamení, opak byl ale pravdou.

Jedla se svíčková, atmosféra se dala krájet, Zdenin otec měl rty stažené do úzké škvíry a z té nepřátelské čárky létaly k Vladimírovi nepatřičné dotazy.

Vladimír se držel, přestože jeho mužská čest bojovala s rozumem a chvílemi nebylo jasné, kdo má navrch. Zdenina matka měla oči na stopkách a neustále kontrolovala bojiště, aby případně včas zasáhla, nakonec to ale bylo marné, protože otec Prokop odložil příbor, otřel si ústa a rezolutně pronesl: „Tak abychom si to srovnali, pane Novotný. Bydlíte v kasárnách, jste obyčejný voják, úspory nemáte žádné a plány do života jakbysmet… Neberte si to osobně, příteli, ale nevěnoval jsem své dceři veškerou péči, abych ji nakonec uvrhl do nejistoty. Takovému svazku já požehnání nedám.“

Jenže Vladimír si to osobně bral, rudý v obličeji vyskočil ze židle, jako když do něj střelí.

„Madam,“ uklonil se směrem ke Zdenině matce a pak oznámil Zdeninu otci: „Já vaše požehnání nepotřebuji.“ A dřív, než se jeho sok vzpamatoval, hrdě odkráčel středem.

Tím se ke smůle Prokopa Zeleného stal v očích jeho přítomné dcery ještě větším rytířem, než jakým pro ni dosud byl.

Rozumí se samo sebou, že se po oné scéně Vladimír se Zdenou scházeli dál, protože když mladým a zamilovaným lidem zakážete lásku, má takový zákaz většinou zcela opačný efekt.

Tatínek Zelený o tom samozřejmě věděl a samozřejmé bylo i to, že nepříčetně zuřil. Maminka Zelená jej uklidňovala slovy „s tím stejně nic neuděláš“, a že má pravdu, se ukázalo záhy, neboť ta zakázaná láska došla naplnění a Zdena doma rodičům s neskrývanou radostí oznámila, že je těhotná.

Prokop Zelený z té zprávy zesinal v obličeji, na dlouho se vytratil z domu, a když se konečně vrátil, smutně prohlásil: „Obelhali jste mě.“

„Budeš se s tím muset smířit,“ pohladila ho žena po rameni, protože ženy, vždycky když jde o rodinu, vidí dál než muži a berou věci tak, jak přicházejí.

Prokop se s nastalou situací nesmířil hned, nesmířil se s ní ostatně ani dlouho poté, ale nakonec dal jejich sňatku požehnání. Konstatoval totiž, že „svobodná matka je ještě větší ostuda než voják v rodině,“ o čemž s ním nikdo spor nevedl, neboť to byla čistá pravda.

A tak se mladí vzali, první dcera Josefína byla na cestě, babička Milena z toho slzela štěstím a dědeček Prokop byl nadšený, že bude mít vnučku, ale smutný z toho, že prohrál, na což si nemohl zvyknout, stejně jako si na porážky nezvykne žádný pedant a perfekcionista.

Léta pak běžela celkem šťastně, po Josefíně se mladým manželům narodila druhá dcera Karla, nikdo si vlastně neměl nač stěžovat, a tak se dědeček masarykovec a tatínek voják dál hádali a vedli spory, které pro ně byly otázkou života a smrti, zatímco ženské jejich názory považovaly za malicherné nesmysly, což babička Milena komentovala slovy: „Bylo by snad lepší, kdyby chodili pít, než tohle věčné bohapusté žvanění o nesmyslech.“

Oni ale pít nechodili, neboť vojáci i členové Sokola, jehož hrdým stoupencem Prokop Zelený byl, musí mít kázeň. A tak se dál hádali, Vladimír si na tchána stěžoval své ženě, která byla po dvou porodech doma a věčně bez nálady, tchán Prokop pro změnu svému zeti neustále něco vyčítal, což mu šlo dokonale, protože když nějakou činnost opakujete stále dokola, získáte v tom cvik a praxi.

„To se hned pozná, když někdo není odkojený Vltavou,“ řekl například tchán zničehonic během rodinného oběda.

Jeho slova padla na úrodnou půdu. Poznalo se to podle toho, že Vladimír, který pocházel od Pardubic a do Prahy přišel sloužit až po Velké válce, prudce zvedl hlavu, odložil příbor a zeptal se: „Jak to myslíte?“ V té době svému tchánovi stále důsledně vykal.

„Myslím to tak,“ podíval se na něj Prokop a po tváři mu přelétl zlomyslný úšklebek, „že mládí v Praze se prostě nedá nahradit. Ty možnosti, kultura, kavárny, přístup ke vzdělání, to člověka úplně jinak formuje, než když je odkudsi ze selského prostředí.“

Vykopal tak pomyslnou válečnou sekeru, která měla sílu zkazit celé odpoledne, takže babička Milena hned přispěchala s odpovědí: „Ten tvůj Masaryk také pochází od Hodonína, a jaký je to člověk!“

Tím svého muže šíleně rozčílila, jednak proto, že zkazila chystanou slovní přestřelku, především ale tím, že měla pravdu. A když měl někdo pravdu, nedalo se s tím nic dělat ani nic namítat, šlo jen sklopit uši a mumlat si cosi pod vousy.

A tak se tatínek dál snažil získat dědečkův respekt a dědeček dál neochvějně zastával odmítavý postoj k člověku, který mu odvedl dceru, a bylo celkem marné, že onen člověk se vyznamenal ve Velké válce, kdy statečně opustil rakouskouherské šiky a přidal se na stranu legionářů.

Dědeček konstatoval, že to Vladimír udělal pozdě, až když bylo všechno rozhodnuto. Ani to, že po válce pomáhal vyhánět Maďary ze Slovenska, nevzal tchán na vědomí. „To bylo přece povinností všech vlastenců, pomáhat bratrům,“ tvrdil.

Pochvalu nedostal Vladimír ani poté, co se stal majorem a velitelem pražské posádky, neboť byl sice vysoce postavený voják, ale pořád jen voják.

Dokonce ani dvě vnučky Prokopa Zeleného neobměkčily, neboť byl z tvrdého těsta a taky trochu paličák, což byla pro jeho blízké vpravdě zlá kombinace.

„Bavíš se s komunisty,“ štěkl Prokop po svém zeti pokaždé, když už nevěděl, na co jiného si stěžovat.

„Bavím se s každým,“ odpovídal mu Vladimír trpělivě a pravdivě.

„A to je právě ta chyba,“ mračil se Prokop a rezolutně dodával: „S komunisty se nemluví, protože se jim nedá věřit.“

Babička Milena do jejich sporu nakonec pokaždé zasáhla. Věděla, že do jejich debaty nesmí vstupovat ani brzy, aby nehledali další záminku k vyřizování účtů, ani pozdě, aby žádný z nich nepronesl něco, co by se nedalo přejít jen tak, zkrátka používala svou ženskou intuici, která držela rodinu pohromadě.

A tak nakonec muselo přijít něco zlého, protože nic nespojí lidi dohromady tak spolehlivě jako společné neštěstí. A tady šlo dokonce o neštěstí celého národa. Čechům se za humny rozpínal Hitler, mlsně se olizoval a těšil se, až si pochutná na malém, bezbranném sousedovi, který se navíc, jak známo z historie, nikdy příliš nebránil a raději si nechal přistřihnout křídla. Protože nemít křídla a aspoň nějak žít je přece vždycky lepší než umřít okřídlený.

Bezbranný soused si ale pro jednou tak úplně bezbranný nepřipadal, hrozil pěstí, cenil zuby a opevňoval se poblíž hranic: „Tohle vám, vy sviňky německý, zadarmo nedáme!“

A teď, v oněch vypjatých chvílích, konečně stoupl Vladimír v tchánových očích, neboť byl voják a vojáci byli z celého toho náhle statečného národa nejstatečnější.

Tak se tedy zeť a tchán po letech sporů shodli v tom, že republika se musí bránit stůj co stůj. Tak dlouho porobený národ čekal na příležitost sám si vládnout, až bylo nemyslitelné, že by se té šance nyní dobrovolně vzdal. „Jen ať nás klidně všichni nechají napospas osudu, my se o sebe postaráme a ukážeme světu, kdo že jsme to my, Češi!“

A právě v takovém rozpoložení zasedla celá rodina Josefíny Novotné ke slavnostní tabuli na Žofíně, aby oslavila její úspěch, aby si připili na to, že mají v rodině učitelku, protože už v ní měli leckoho, ale učitelku dosud žádnou, kam až paměť všech přítomných sahala.

Seděli kolem stolu, každý úplně jiný, dědeček Prokop Zelený se dmul pýchou, zatímco babička Milena byla dojatá, Josefína rozrušená, maminka Zdena schvácená a mladší sestra Karla mezi nimi k smrti znuděná.

Jen tatínek Vladimír se tvářil neutrálně, byl totiž myšlenkami jinde, asi někde v pohraničí, kde kontroloval opevnění, o nějž by si dle jeho představ měl Hitler co nevidět nabít hubu.

„Tak na zdraví naší premiantky,“ pozvedl dědeček Zelený číši a maminka Zdena si v duchu pomyslela: Snad se dnes vyhnou řečem o té protivné politice, což ovšem byl nesmysl, jak sama jistě věděla, neboť o čem jiném než o politice by se mělo mluvit, když se celá republika třásla rozčilením a struna odolnosti národa se napínala tak, že už ten tlak nemohla dlouho vydržet.

2 

Německé bubny zněly v pohraničí stále hlasitěji. A přestože republiku zatím Hitler neschramstl, léto už mnohým zkazit dokázal, minimálně sestrám Novotným, které kvůli tomu uřvanci přišly o tradiční prázdninovou dovolenou v Týně nad Vltavou, kam se těšily minimálně od jara, jestli ne po celý rok.

Na letní byt se letos nejelo, protože bude válka, jak tvrdili dospělí, takže se zdálo bezpečnější zůstat v Praze, aby bylo blízko do krytu, až nebe ztmavne bombardéry nesoucími zkázu a smrt, což navíc předem drze ohlásí monotónním hukotem, který spustí o něco dřív, než roztrhnou nebe vejpůl. A že ty bombardéry přiletí, o tom každý mluvil s jistotou, a jedinou nejistotou proto zůstávalo, kdy se tak stane.

„Co je mně do války,“ dštila Josefína síru a pochodovala po bytě jako lvice v kleci, cítila se ale mnohem hůř, protože lvice neví, jak opojné je trávit léto na břehu řeky a smát se opáleným klukům, kteří se předvádějí, aby upoutali vaši pozornost, jaká slast je chodit bosa loukou a cítit pod chodidly ranní vláhu… Dokonce ani ten pocit, jak voní jihočeský les a jak je v něm krásně, by si žádná lvice na světě představit neuměla, zato Josefína si to představovala tak živě, až z toho byla vzteky polomrtvá.

„Jestli chceš, aby ten Tejn zůstal českej a tak hezky barevnej, aby se v něm neroztahovali Němci, kteří jsou vždycky jen černobílí, protože to jinak neuměj, tak to musíš rok vydržet!“ okřikoval ji dědeček Zelený, který neměl pro slabosti pochopení nikdy, a zvlášť ne teď, když bude válka.

„To je namouduši velká pitomost, myslet si, že ten barevnej Tejn zachráníme tím, když zůstaneme celé léto sedět na zadku v Praze,“ říkala Josefína, ale říkala si to jen sama pro sebe, protože kdyby něco takového vyslovila nahlas, praskl by děda Zelený vzteky a pak by to nepřežil buď on, anebo Josefína, přičemž v takovém souboji o život by se necítila být favoritkou.

„Celý národ se omezuje, vždyť bude válka, tak se musíš umět omezit i ty!“ ukázala na ni babička Milena prstem, jako by snad uměla číst její myšlenky, což pravděpodobně uměla, protože jiné vysvětlení toho, že odpovídala na věty, které si Josefína jen myslela, neexistovalo.

Aby toho neštěstí nebylo málo, odjel navíc v polovině července služebně pryč tatínek, což byl jinak jediný člověk v rodině, se kterým byla alespoň nějaká zábava.

Odveleli jej kamsi do pohraničí kontrolovat, jestli je dost pevné opevnění, které tam čekalo, až se na něj navalí německé tanky, aby ho rozšmelcovaly napadrť, stejně jako všechny, kdo to opevnění hlídají a kontrolují, tedy i Vladimíra Novotného.

„Co bude s tatínkem, jestli teď začne válka?“ hrozila se Josefínina mladší sestra Karla, aby ji hned všichni uklidňovali, že žádná válka nebude a nic nehrozí.

„Celou dobu jste tvrdili, že válka bude, teď zase že ne,“ rozhazovala z toho všeho Josefína rukama, aby nakonec usoudila, že jí všichni lžou, což bylo strašné zjištění, ještě horší ale byla ta nejistota, jestli se tedy nakonec bojovat bude, či ne.

Josefína už ani nevěděla, co z toho by si vlastně přála, protože válka je sice strašná věc, ale přijít o prázdniny v Týně kvůli válce, která nakonec nebude, to by bylo přímo k vzteku.

Tatínek se navíc nevracel, pořád kontroloval opevnění kdesi v tramtárii, zatímco Josefínu věčné chození po ustarané Praze dávno omrzelo. Aby toho nebylo málo, doma s maminkou se to dalo jen tak tak vydržet.

„Nikdy ze mě nebude žena v domácnosti,“ slibovala Josefína sama sobě při pohledu na tu osobu věčně vystrašenou tak, jak může být vystrašený jen ten, kdo nemá nic kloudného na práci.

A tak se Josefína zaměstnávala myšlenkami na září, protože až začne září, půjde do nové školy, kde bude učit nové děti, zažívat nová dobrodružství a na letní nudu k ukousání rychle zapomene.

Pak ji ale napadlo, že možná žádná nová škola a nové děti nebudou, když začne válka, a už měla zase náladu na bodu mrazu, čímž se nápadně začala podobat své matce. Nakonec to doma beztak nevydržela, chytila mladší sestru Karlu za ruku a vyrazila s ní ven, protože Vltava přeci tekla i v Praze a k tomu, aby se na jejím břehu rozvalily, nepotřebovaly jet do Tejna, na to stačilo znát ta správná místa v okolí.

„Půjdeme na Mejzlíkárnu,“ vykřikla Karla radostně, protože na populární plovárnu pana Mejzlíka chodili starší kluci, což ona věděla jen z vyprávění, neboť ji samotnou rodiče na Mejzlíkárnu nepouštěli. Byla na to prý ještě moc malá, což si ve svých dvanácti letech rozhodně nemyslela. Ale myslela si to i Josefína, takže ji na Mejzlíkárně komandovala, jak to jen šlo, do vody ji samotnou nepustila, pořád ji hlídala, jako by snad Karla byla jedním z těch nebohých dětí, které od září padnou její starší upjaté sestře do spárů, takže nakonec skutečně válka vypukla, nebyla to však válka s Hitlerem, nýbrž sesterská, která ale umí být v určitých ohledech ještě neúprosnější, než když proti sobě stojí po zuby ozbrojení vojáci.

Potom se domů konečně vrátil tatínek Vladimír. Na první pohled byl stejný jako dřív, jen pár vrásek navíc se teď objevilo na jeho vysokém čele, ústa se zdála více semknutá a oči smutnější. Ano, oči prozradily, že ho cosi trápí. Protože oči vždycky všechno prozradí, což bude možná tím, že si na ně člověk nevidí, a tak je těžko kontroluje.

Vladimír se se všemi hezky přivítal, ženu políbil a dcery objal, ale i v tom objetí byla jakási neznámá naléhavost. Odpoledne přišla babička s dědečkem, spíše se tedy přiřítili, rozrazili dveře a pak už netrpělivě viseli tatínkovi na rtech, jako se odedávna visívá na rtech tomu, kdo přináší důležité zprávy.

Tatínek si zapálil cigaretu, což bylo zvláštní, protože doma nikdy nekouřil, párkrát přešel po pokoji, aby oddálil to, co se beztak oddálit nedalo, nakonec se opřel mezi dveřmi a několikrát vzdychl, takže už byli v bytě s maminkou na vzdychání dva.

„Mám strach, že válka nebude,“ hlesl nakonec a Josefína té větě ani trochu nerozuměla, stejně jako jí nerozuměli ostatní, což se dalo vyčíst z jejich pohledů. „Proslýchá se, že jim to nakonec Beneš odevzdá,“ vysvětlil tatínek a vztekle sevřel ruce v pěst. „Jestli už to náhodou neudělal…“

„Nesmysl!“ prohlásil rozhodně dědeček. „Beneš by republiku nikdy nedal, je to Masarykův žák! Na Beneše je spoleh,“ opakoval s přesvědčivostí člověka, který vůbec přesvědčen není.

„Nic jiného mu nezbude,“ podíval se tatínek tak smutně, až z toho Josefínu bodlo u srdce. „Mezi generály se povídá, že od nás všichni dávají ruce pryč.“ Posadil se a sepjal ruce v klíně. „Francie prý jasně prohlásila, že kvůli nám do války nepůjde, takže nemůžeme spoléhat ani na Brity,“ vypočítával Vladimír. „Jugoslávie otevřeně deklarovala, že zůstane neutrální stůj co stůj, Američané jakbysmet.“

„S Američany jsme ani nepočítali,“ přikývl dědeček a tatínek pokračoval ve svém smutném výčtu:

„Na Poláky se nedá už vůbec spolehnout, jak zvětřili kořist, už si brousí zuby na Těšínsko, takže nám zbývají jenom Sověti, těm ale prý nepovolí Rumunsko postup přes své území, takže se to zdá beznadějné,“ vypověděl tatínek, co věděl. A kdyby jen polovina toho, co řekl, měla být skutečnost, doopravdy by to beznadějné bylo.

„Nevěřím tomu, že by nás Západ nechal na holičkách,“ chytal se dědeček stébla jako tonoucí a tatínek se uchechtl, ne snad proto, že by chtěl dědečka naštvat, spíš z beznaděje to udělal, a přesto Prokop Zelený vzal to uchechtnutí osobně a vyletěl z křesla, jako když jej střelí. „Máme přece nějaké smlouvy!“ rozčílil se. „Francie a Británie si je nedovolí ignorovat!“

„Ve Francii ani v Británii na válku nejsou připravení, potřebují čas,“ vysvětloval tatínek, a protože byl voják, nebyl důvod mu nevěřit. „A čas, ten my nemáme!“

„A co vy? Naše armáda! Vy nás snad nejste připraveni bránit?“ nevzdával se dědeček.

„Ale samozřejmě že ano!“ vypjal se tatínek. „Armáda do toho půjde, klidně do posledního muže! My se nebojíme Němců, ale našich!“ řekl zvýšeným hlasem a dědeček povytáhl obočí, jako to dělal vždycky, když něčemu nerozuměl a očekával vysvětlení.

Tatínek si znovu povzdechl a pak svá slova vysvětlil:

„Armáda může bojovat jen tehdy, když dostane pokyn. Ale to, zda se bojovat bude, je věcí politického vedení,“ konstatoval.

„Celá republika je s vámi, my všichni!“ rozhlédl se dědeček po místnosti a každý přikyvoval, i maminka, kterou válčení nezajímalo, protože měla svých starostí dost. Ještě aby se tak zajímala o nějaké pošetilce, co se chtějí porvat a potřebují do toho zatáhnout půl Evropy!

Dokonce i Karla přikyvovala, protože na Mejzlíkárnu byla možná ještě mladá, ale na to, aby věděla, co je národní hrdost, byla stará dost, zvláště v této době, která probouzení národní hrdosti přímo provokovala.

„Vy jste ale neviděli a neslyšeli to co já,“ řekl jim tatínek a prohlížel si je, jako by jim tu jejich sladkou neznalost záviděl.

„A co jsi viděl a slyšel?“ zeptala se ho Karla zvědavě.

Tatínek se posadil, zapálil si další cigaretu a začal vyprávět.

„Češi se ženou v houfech ze Sudet, jednotlivci i celé rodiny. Nakládají na vozy vše, co poberou, a často tam většinu věcí nechají, protože jsou rádi, že si zachrání holý život. Sám jsem hodně takových nešťastníků viděl, táhli s sebou peřiny, nábytek, obrazy, někteří dokonce i psy a kočky,“ kroutil tatínek hlavou a všichni na něj užasle zírali. „Nejhorší je to na horách, tam Němci české lidi nahánějí jako lovnou zvěř a nikdo si nemůže být jist vlastní bezpečností.“

„Jsou tam přece četníci, armáda…“ namítla maminka, kterou ta představa nebohých lidí otřásla.

Tatínek ji ale rychle přerušil. „Četníci,“ povzdechl si.

„Ti proti těm rabiátům nemají šanci. Je vůbec zázrak, že tam ještě nikdo nezařval, ale jestli to takhle půjde dál…“ nedopověděl.

„Taková hanba,“ procedila vztekle babička Milena.

„Dávno se tam všechno vymklo kontrole,“ pokračoval tatínek. „Pohybuje se mezi nimi spousta živlů, kteří přebíhají přes hranice tam a zpátky, provokují, burcují donedávna poklidné venkovany a čekají na každou příležitost, aby obyvatelstvo poštvali proti republice. A z rádia jim k tomu v jednom kuse vyřvává ten jejich Hitler,“ pronesl s odporem a pak vyslovil to, co jej trápilo nejvíc: „A aby toho nebylo málo, kousek za hranicemi se jim na pomoc šikuje německá armáda a nikdo z nás vlastně neví, kolik jich tam je a co chystají, jestli se připravují na boj, nebo je to jen nějaká provokace. A naši vojáci tam stojí, koukají přes hraniční potoky, jak se jim tam smějí, pak se cizí stíny míhají mezi stromy a keři, lezou lidem do chalup a zase mizí kdesi v zázemí…“

„To je vážnější, než jsem tušil,“ poškrábal se dědeček na hlavě.

„To je,“ přitakal tatínek. „Němci jsou zvířata, lumpové a štváči, je v nich mnohem víc špatného, než jsme si kdy pomysleli. Smírem už to nepůjde, střetu se nevyhneme,“ konstatoval lakonicky tak, jak to umí jen vojáci, kteří o válce dokážou uvažovat jako o běžné součásti života.

„A jsme na ten střet připraveni?“ položil dědeček Zelený otázku, která se přímo nabízela.

„To se vždycky ukáže, až když to nastane, jestli je člověk připraven,“ usmál se tatínek. „Odvahy a kuráže máme dost, což o to. Ale pokud to Hitler spustí, bez pomoci našich spojenců se neobejdeme,“ vydechl upřímně. „Teď jde jen o to, jestli ještě nějaké spojence máme…“

„A je jisté, že to spustí? Že půjde Henleinovi na pomoc? Říká se, že má strach z Britů…“

„To neví nikdo, jen on sám, zda bude mít chuť se do toho vložit právě teď. Ale my nejsme Rakušáci, abychom se mu odevzdali zadarmo, to on dobře ví!“ připomínal tatínek pyšně a jedním dechem dodal: „Sudeťáci se však chovají, jako by měli jistotu, že je v tom Hitler nenechá.“

„Nechte už těch řečí, vždyť z té hrůzy děvčata neusnou,“ napomenula je babička Milena a podívala se přitom po Josefíně s Karlou, které tam bez hlesu seděly, bledé v obličejích. Doopravdy v té chvíli vypadaly, že ze všech těch hrozivě znějících řečí neusnou, i když nejsnazší, jak tomu všemu utéct, by bylo usnout navždy.

To by se jim ale nechtělo, neboť Josefína musela jít v září do své nové školy učit své nové děti a Karla se alespoň jednou toužila dostat sama na Mejzlíkárnu, aby jí tam kluci mohli předvést skoky do vody s rozběhem.

Dědeček souhlasil s babičkou, dost už bylo poraženeckých řečí, ještě se neprohrálo, Němec se sice roztahuje v Chebu, v Ústí, v Liberci a kdoví kde ještě, do Prahy ale zatím nedošel a ani nedojde. To bych se na to podíval, pomyslel si starý sokol Prokop, aby se národ Jana Žižky a Jana Husa skláněl před nějakou německou bestií!

Skoro by u toho zapomněl, že ten národ se skláněl téměř vždy, a když už vyhrožoval, tak jen potichu doma za okny, aby ho nikdo neslyšel, jako teď dědeček, který se plácl do stehen a hurónsky vykřikl: „A zítra půjdu na tenis,“ neboť byl vášnivým propagátorem tohoto sportu, který mistrně ovládali Angličané.

A jak si vzpomněl na Angličany, byl najednou ještě bojovnější, protože s cizí pomocí za zády, to Češi bojovní být dokázali. „To by tak ještě hrálo, abychom se vzdávali svých životů, abychom si odpírali, Spojenci nám pomohou, Angličani, Francouzi, každý přispěchá, když to bude třeba!“ křičel dědeček a všichni si u toho pomysleli, že se asi zbláznil.

Babička Milena věděla, že se s ním nemá cenu dohadovat, protože dědečka znala už dlouhá léta. Tatínek ho ale zase tak dlouho neznal, takže se pustil do polemiky:

„Spojenci, ti se na nás vykašlou, to je jasná věc! Na západ bych se o pomoc neotáčel,“ uvažoval nahlas. „Ale jsou tu ještě Sověti, ti by nám pomohli, jenže se k nám nedostanou, protože je prý, jak už jsem řekl, Rumuni nepustí přes svoje území, tudíž je to, milý tcháne, asi celé ztracené, a to ti říkám jako voják!“

„Sověti! Ti tvoji Sověti!“ rozčílil se pro změnu zase dědeček. „Komunistům se nedá věřit, vybírat si mezi Hitlerem a Stalinem, to je lepší vylézt na půdu a přehodit si provaz přes trám!“

„Takhle nemluv,“ obořil se tatínek na dědečka. „Já jsem náhodou slyšel mluvit Gottwalda, a kdybych si měl vybírat mezi ním a Benešem…“ Raději tu myšlenku nedokončil.

„Co bude s mýma nebohýma dětma, jestli bude válka,“ povzdechla si Josefína nad osudem školáčků, které ještě nikdy v životě neviděla, a přesto už se trápila jejich osudem.

„Pojď,“ obrátila se na ni Karla, „půjdeme radši někam ven.“ Řekla to neurčitě, ale myslela tím na Mejzlíkárnu, druhý pokus by třeba nemusel dopadnout sesterskou pranicí.

„Pojďme ven všichni, tady nic nevyřešíme,“ navrhla babička Milena a maminka konstatovala, že nikam nejde, neboť ji „z toho všeho rozbolela hlava, ale kdyby všichni ostatní někam zmizeli, tak by se vůbec nezlobila,“ načež ostatní opravdu zmizeli, tatínek do kasáren, dědeček Zelený na tenis, babička ven do kavárny a děvčata ještě nevěděla, kam si to v onu chvíli namíří, jen chtěla být co nejdříve pryč od toho všeho zmatku, od těch děsivých zpráv.

3 

Bylo pondělní ráno, 5. září 1938. Josefína Novotná se probudila s pocitem, že právě dnes začíná nový život, přičemž takovou pošetilost mohlo omlouvat snad jedině její mládí, neboť žádný nový život není, život je tady odnepaměti a běží stále dopředu, bez ohledu na to, že bychom ho my lidé chtěli stále vracet a opravovat.

Zůstaňme tedy u toho, že pro Josefínu byl nadcházející den skutečně významný, významnější než většina ostatních, protože právě dnes měla jít zahájit svou kantorskou dráhu do nové školy, a začít tak naplňovat svůj velký sen.

Její dědeček Prokop Zelený se probudil téhož rána ve svém bytě, jen o pár ulic dál, s myšlenkou, že právě dnes začíná ten jejich pitomý sjezd, čímž myslel sjezd norimberský, na kterém se setkávala celá NSDAP, strana, o níž toho lidé v Čechách málo věděli, ale o co méně toho věděli, o to více se báli.

Zatímco dědečkovi, který měl v plánu celý den poslouchat v rádiu zprávy z Norimberku, stačilo přejít do vedlejšího pokoje, Josefína měla před sebou cestu přes celou Prahu. A tak celá rozechvělá vyskočila z postele a začala se chystat na svůj velký den.

Nikdo ji na její dnešní cestu nevyprovázel, což jí přišlo trochu nepatřičné, ale vlastně docela správné. Protože ode dneška to byla ona, kdo bude jiné provázet životem, ona bude tou, na kterou se budou upínat zraky a ke které budou mířit prosby jejích školáčků.

Těšila se, že bude jejich paní učitelka, která vždycky všechno dokáže vyřešit, a když to někdy náhodou nedokáže, musí to alespoň předstírat, protože když na vás někdo spoléhá, nesmíte ho zklamat, zvláště pokud jde o děti.

Oblékla se tedy do svátečních šatů, ale zase ne až tak moc svátečních, aby nebudila přílišnou pozornost, protože být nápadný tak akorát je ten nejsprávnější, přestože také nejsložitější způsob, jak vklouznout do nového prostředí.

Prohlédla se v zrcadle a vypadala přesně tak, jak si nepřála. Jako holčička, která spíš než za katedru patří do školní lavice. Což vlastně nebylo ani trochu divné, neboť Josefíně bylo v době, kdy měla poprvé předstoupit před děti, jen něco málo přes osmnáct let.

V těch dobách šlo totiž všechno tak nějak rychleji než dnes. Dívky se dříve vdávaly a měly děti, chlapci časně odcházeli na vojnu a poté do zaměstnání, i jejich rodiče rychleji stárli, takže se jim okolo čtyř křížků už začalo říkat babičko a dědečku.

Dokonce i s umíráním se tolik nezdržovalo jako dnes, byl to zkrátka svět, kde všechno proběhlo rychle, plynule a spořádaně. A ona spořádanost byla ze všeho nejdůležitější, protože spořádaný život měl rád Pánbůh.

Josefína se tedy naposledy zhluboka nadechla, jako když mládě opouští rodné hnízdo, a vyrazila do víru velkoměsta, které ale právě dnes příliš nevířilo, až na nekonečné množství dětí různého věku, které mířily po prázdninách do nejrůznějších škol. Praha se ponořila do atmosféry zvláštního klidu.

Vypadala trochu jako statek před větrnou bouří, kdy už jsou okna zatlučená, dobytek schovaný do stájí a pevně uvázaný, seno pod plachtou a ovocné stromy vydané vichru napospas, protože ochránit stromy před větrem je těžší než zachránit dobytek či dům.

A tak se čeká a bouře pořád nepřichází, statkář ve světnici nervózně přechází tam a sem, lamentuje, že mu stojí práce, a pak to nevydrží, jde vyhnat dobytek, odkrýt seno a sundat okenice, aby potom vše dělal znovu, narychlo, když se vítr najednou přece jen objeví a udeří, protože bouře vždycky přichází nečekaně, i když je předem mnohokrát ohlášená. Na bouři se totiž vlastně připravit nedá. A přesně jako ten statek netrpělivého statkáře teď vypadala Praha. Praha před bouří.

Mnozí z těch, kteří teď pospíchali ulicemi metropole, to možná necítili, Josefína si ale ten zvláštní stav silně uvědomovala. Možná za to mohla její vyvinutá intuice, snad zděděná po babičce Mileně, možná to způsobila její vrozená citlivost, buď jak buď, Josefína vnímala to zvláštní chvění hlavního města trochu s obavami a trochu s úžasem.

Napadlo ji, že za tu atmosféru snad může onen sjezd Němců, jehož začátek hodlal dnes sledovat dědeček Prokop.

Jak může něco, co se děje kdesi daleko v Norimberku, ovlivnit náladu tady, uprostřed české kotliny? A doopravdy to spolu nějak souvisí? A co na to asi říkají všichni ti Němci, kteří žijí tady v Praze? uvažovala.

Vždyť i sama Josefína jich několik znala. Co je tohle za zvláštní svět? napadlo ji dál při chůzi k velké budově obecné školy ve Vršovicích.

Z přemýšlení ji nakonec vytrhl až vysoký přátelský hlas, který se rozléhal chodbou staré budovy nad hlavami všech, dětí i dospělých. Ředitel školy pan Rychtařík už na ni čekal, srdečně jí stiskl ruku a řekl: „Tak vás tady vítám!“ Znělo to od něho opravdu upřímně.

Než mu však Josefína stačila poděkovat, otočil se na patě se slovy: „Tak honem, honem, pojďme, ať neztrácíme čas!“ A vyrazil do nitra budovy tak překotně, že mu Josefína sotva stačila.

Ten člověk byl pořád v letu a Josefína měla najednou pocit, že právě proto je ředitel, že pořád něco dělá, někam běží a na někoho promlouvá.

„To jste si teda vybrala den k nástupu!“ houkl na ni ředitel Rychtařík přes rameno a pronesl to tak, jako by si snad ona opravdu vybrala, že nastoupí do školy právě dnes, jako by snad Josefína Novotná byla tou, která rozhodla, že je dnes první zářijové pondělí, a jako by snad ona byla autorem toho výmyslu, že školní rok se začíná právě v září, a ne třeba v lednu jako rok kalendářní.

Nevěděla, co by mu na jeho slova odpověděla, a tak raději neříkala nic, protože neříkat nic je někdy mnohem lepší než říkat něco.

Ředitel Rychtařík beztak odpověď nepotřeboval, to, že lidé neodpovídali na jeho výroky, neznamenalo, že nemůže vyslovovat další, dělal to tak celý svůj ředitelský život, prostě mluvil a často mu nikdo neodpovídal, a tak mluvil dál, protože mluvit se dá i bez odpovědí, a dokonce je to někdy lepší, protože toho člověk stačí říct mnohem více, než když mu do jeho myšlenek bez ustání někdo skáče s těmi svými.

Vždyť i ten Hitler, který dnes začínal sjezd v Norimberku, hlavně mluvil a málo poslouchal, hovořil k davům a stačilo mu, když dav hučel a řval a zvedal pravici. Tak už je to na světě zařízeno, že čím výše se člověk dostane, tím více mluví a méně poslouchá ty, kteří jsou pod ním. A tak Josefína dál pochodovala za ředitelem Rychtaříkem, který v jednom kuse mluvil, snad se ani nemusel nadechovat, a ještě k tomu stihl ukazovat prstem na všechny strany: „Tady je tohle a tady toto, sem nesmíte, sem musíte, tady pozor!“ Až ze všech těch upozornění Josefína dostala strach, že si nic nezapamatuje a pan ředitel Rychtařík se s ní pak bude muset rozloučit, protože kdo si nic nepamatuje, nemůže učit děti ve škole, to dá přeci rozum. A tak jediné, co Josefíně skutečně utkvělo v paměti z té rychlé prohlídky školy, byly vlajky, protože ty byly všude, nejen na žerdi na čele budovy, kam vlajka ve slavnostní den patří. Vlajky byly umístěny také na chodbách, ve třídách, na oknech, k tomu trikolory na halenkách, košilích a kabátech, protože vlajka je symbol, vlajkou a trikolorou se bojuje, vlajka je zbraň proti nepříteli, slouží k posilování národního sebevědomí, s vlajkou se nikdy nic nezkazí, zatímco se zbraněmi se toho dá zkazit docela dost.

I ve sborovně, kam ji ředitel Rychtařík znenadání zavedl, jedna vlajka byla, na tu už se ale Josefína sotva podívala, jak byla nervózní. Obcházela dlouhou řadu stolů, sražených k sobě do písmene L, a každému z nových kolegů stiskla ruku tak srdečně, jak jen dokázala.

Těm vážným, obrýleným, kteří si ji prohlíželi s otcovskou shovívavostí a dobře věděli, že ona o tom, co ji zde čeká, neví nic, i těm rozčepýřeným, roztržitým, kteří si ji zcela jistě nebudou za pár okamžiků pamatovat, stejně jako si nepamatují nic z tohoto pozemského světa, neboť neustále poletují myšlenkami v tom svém nadpozemském, tvořeném literaturou či čísly, podle toho, co kdo z těch rozčepýřenců zrovna učí.

Podávala ruku mladým i starým, zapšklým i milým, zvědavým i lhostejným, protože taková školní sborovna, to je babylon různých povah, nálad a názorů, stejně jako každé jiné pracoviště, kde se potkávají lidé. Proto je občas v oné sborovně těžší pořízení než ve třídě se žáky, na to však měla Josefína teprve přijít.

„Je čas,“ pronesl po chvíli kdosi vážně a v ten moment se všichni zvedli a lidský had se začal vinout ven ze sborovny, vstříc novým dětem, jejich rodičům a novému školnímu roku.

A ten lidský had s sebou unášel i Josefínu Novotnou, ve které byla už zase malá dušička. Najednou cítila rozrušení z toho, jak rychle někdy život běží, jak nebere ohledy, zda je člověk připraven na to, co ho čeká, jak je život zkrátka často neúprosný.

A tak Josefína vyplavala na chodbu, kde byla spousta rodičů, kteří se zmateně rozhlíželi kolem, dětí, jež buď křičely, nebo tajily dech, obé vzrušením, které jim bylo vidět na očích, a v tu chvíli Josefínu napadlo, že nikdo z nich nemůže být tak rozrušený a v takovém očekávání jako ona sama.

Celá rudá ve tvářích nejistě vstoupila do přidělené třídy, děti na ní mohly oči nechat, ona je rozechvěle pozdravila a mile se usmála a pak zarachotil rozhlas, z něhož k nim promluvil pan ředitel Rychtařík.

Na rozdíl od Josefíny mluvil pevným a rozhodným hlasem. Mluvil o národu, o tom, jak skvělé je být Čechem, jak důležité je být správným Čechem a dobře znát mateřský jazyk, zvláště v dnešní pohnuté době, a říkal to všechno tak složitě, že tomu nerozuměla ani Josefína, natož aby se v tom jeho řečnění mohly vyznat děti, které seděly před ní.

Ale možná tomu rozuměly, protože když pan ředitel Rychtařík domluvil, ozval se velký a srdečný potlesk. Josefína však netušila, že její prvňáčci ve skutečnosti tleskají spíše té malé krabici na zdi, která umí mluvit, a ještě ředitelovým hlasem. Netušila zkrátka, že pro ně je tady všechno nové, a ještě tajemnější než pro ni, i ta mluvící krabice.

Nakonec celé vyučování uteklo tak rychle, že se to zdálo být ještě větším zázrakem než krabice mluvící ředitelovým hlasem.

Josefína nechala ujet tramvaj a šla domů pěšky, aby všechny ty nové vjemy vstřebala, a Praha jí najednou nepřipadala ani zádumčivá, ani v napětí, náhle se město zdálo zelené, plné vůní, veselé a magické. Hřejivé zářijové sluníčko se Josefíně opíralo do vlasů, ona obracela obličej k modrému nebi a nechala se hladit lehounkým vánkem, který tak akorát šimral, aby to bylo příjemné.

Josefína si v těch okamžicích uvědomovala, že to, jak vnímáme svět okolo nás, často úměrně souvisí s tím, co se odehrává v naší duši. Když člověk chce, dokáže zapomenout na všechny starosti okolního světa a nevidět je, než mu je svět zase připomene, protože svět kolem nás se neustále hlásí o své slovo, abychom náhodou nezapomněli na to, že jsme jeho součástí.

Josefína pocítila radost z toho všeho, co dnes prožila, radovala se, že jejím posláním je učit a vzdělávat děti a že je to krásné poslání, jedno z nejhezčích, jaké člověk může mít. Najednou jí nevadilo, že se dnes v tom všem zmatku ztrácela, v tu chvíli jí bylo jasné, že se vše naučí, že bude jednou stejná učitelka jako ti obrýlení mudrcové i rozčepýření snílci. Ba co stejná, ona bude lepší!

Přidala do kroku a pospíchala, aby ty krásné pocity mohla sdílet s ostatními, rozběhla se, ale ne domů, nýbrž k prarodičům, protože babička s dědečkem jsou ze stejného těsta jako ona, ti budou nejlépe rozumět jejím pohnutkám a tomu, co teď cítí.

Korunní ulicí už téměř běžela a schody starého domu v ulici Třebízského, kde žili manželé Zelení, brala po třech. Je ironií osudu, že ona ulice se za války jmenovala Krušnohorská a Krušné hory měly později významně zasáhnout do života Josefíny Novotné. To však ve chvíli, kdy spěchala po schodišti, nemohla tušit, a jakpak by taky mohla, vždyť to nemohl tušit nikdo, ani to, jak se bude ulice jmenovat, ani to, jak strašná válka je všechny zanedlouho čeká.

4 

Prokop Zelený však svou vnučku nevyslechl. Neposlouchal se zájmem její vyprávění, jako to dělal vždycky, když za ním přiběhla, tak čistá a plná ideálů, aby mu povyprávěla, co nového o světě kolem sebe zjistila.

V takových chvílích jí dědeček Zelený záviděl, jak závidí staří lidé těm mladým jejich elán a sny, a také o ni měl trochu strach, jako mívají zkušení obavy o ty, kteří si na některá moudra mají teprve bolestivě přijít.

Dnes však dědeček seděl u rádia, udělal: „Pšššt,“ a aniž se otočil, dál poslouchal zprávy o tom, co se odehrává v německém Norimberku, i když se vlastně od rána nic kloudného nedozvěděl, možná taky proto, že kloudného toho na onom sjezdu moc nebylo.

A nic zajímavého se nedozvěděl ani ve dnech následujících, jen samé řvaní a vyhrožování, samá potrava pro masy nešťastných, protože nešťastným stačí k uspokojení nenávidět, stačí jim, když jim někdo popíše jejich malost a zoufalství, jako by snad o něm sami dobře nevěděli.

A přesto dědeček dál seděl u rádia a poslouchal to štvaní, které ho děsilo a trýznilo, až měla Josefína pocit, že si v tom sebetrýznění našel zálibu.

A když se jedy z rádia přestaly na chvíli valit, aby si jejich hlavní šéfkuchař odpočinul a navařil jedy další, rozběhl se dědeček do Sokola, tenisového klubu či své oblíbené hospody, aby si rány způsobené těmi jedy rozdrásal spolu s ostatními, aby si vyměnili informace, které měli beztak všichni stejné, aby se shodli na tom, že takhle to dál nejde, že ten člověk s knírkem je učiněný blázen, aby si zalamentovali: „Co jen z tohohle bude…“

A všichni ti, co se spolu scházeli, aby se děsili či uklidňovali, netrpělivě čekali na závěrečný projev sjezdu, projev Adolfa Hitlera, od kterého čekali zásadní a rozhodující řeč, i když ve skutečnosti už byly kostky dávno vrženy. Už bylo rozhodnuto, teď šlo jen o to, kdo kolo nezvratného osudu roztočí, kdo uvede všechny ty strašné záměry do chodu.

Na ten projev ale nečekali jen lidé v Praze, Plzni, Brně a dalších městech českých zemí. Také Němci v pohraničí čekali. A byli z toho čekání tak rozčilení, že spustili těsně před koncem sjezdu nepřístojnosti, jaké dosud neměly obdoby.

Posíleni nadějí, kterou jim z Norimberku celé dny křičeli do uší, vyrazili do ulic skoncovat s českou tyranií, skoncovat s útlakem, protože Vůdce jim sice slíbil, že s tím vším brzy skoncuje sám, ale nač čekat, teď byla chvíle vzít osud do vlastních rukou, teď se cítili silní jako nikdy dřív. Silní ve svých dlouho upíraných právech.

A tak dál přicházely z pohraničí takové zprávy, až se tajil dech a rozum zůstával stát, rozum ale tak nějak celkově už dávno stál opodál, zmizel z těch pohraničních hor, z měst a vesnic, i z duší lidu jindy celkem rozumného.

„Teplitz, Komotau, Brüx, Aussig – všude samá šarvátka,“ předčítal pan lékárník Lorenc vážně z novin, obklopen členy Sokola v jedné místní restauraci, načež jej Prokop Zelený opravoval: „To nejsou žádné Teplitz a Aussig, ale Teplice a Ústí, to jsou přece naše města, byla a budou!“ rozčiloval se a zatínal pěstičku, brada se mu chvěla pohnutím a v očích se leskly slzy od vzteku.

A ostatní vstávali, křičeli na souhlas, hrozili rádiu a novinám, hrozili k Tyršovi na obraze na zdi, který za nic nemohl, hrozili také Angličanům a Francouzům a komunistům, hrozili každému, kdo je zrovna napadl.

„Jak to mohou být naše města, když tam žijí skoro samí Němci?“ zeptala se nevinně Anička, postarší dáma, která v té hospodě roznášela pivo a obědy.

Nechtěla provokovat, jen ji to upřímně zajímalo, byla prostá a nerozuměla ničemu z toho, co se tam kdesi v pohraničních horách dělo. Oni ji však jako jeden muž propíchli pohledy, kroutili hlavami a tvářili se, jako by právě ona mohla za to, že Němci dělají bordel někde v Aussig a Komotau, nebo jak se to v tom vzdáleném světě, který bůhvíkomu ve skutečnosti patřil, vlastně jmenovalo. Také doma se teď nemluvilo o ničem jiném než o těch sudetských půtkách, až z toho byla Josefína, neschopná si pro sebe utrhnout alespoň trochu pozornosti, celá otrávená.

Tatínka doma téměř neviděly, vždy se jen mihl, aby si vyměnil košili a předal ostatním pár informací z prostředí armády, než zase odběhl za dalšími povinnostmi.

„Generálové a vedení štábu jsou teď u Beneše každý den, i já tam včera byl,“ oznámil tatínek jako by nic a Karla vykřikla: „U Beneše? A jaký byl?“ Neboť ji to upřímně zajímalo.

„Prokop má pravdu,“ potvrdila babička Milena. „Teď musíme hlavně držet všichni pohromadě!“