Vlastimil Vondruška 

Tři zločiny na dvoře Karla IV. 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2026 

www.mobaknihy.cz 

moba@mobaknihy.cz 

© Vlastimil Vondruška, 2026 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2026 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2822-4 (epub) 

ISBN 978-80-279-2823-1 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Alence 

Postavy románu 

Hlavní postavy 

Jakub ze Zbyn – královský notář 

Damián – Mistr vysokého učení pražského 

Filip – Jakubův synovec 

Majdalenka – šenkýřka U Dvou seker 

Kozlíček – majitel šenku U Dvou seker 

Bára – šenkýřka od Kamenného mostu 

Prokůpek – staroměstský rychtář 

Háša zvaný Šilhoun – velitel biřiců 

Hrubeš – staroměstský kat 

Ruprecht – staroměstský konšel 

Zbyšek – písař na radnici 

Petr Gleba (Hrouda) – student vysokého učení 

Karel IV. – římský císař a český král 

Alžběta Pomořanská – čtvrtá manželka Karla IV. 

Čeněk z Lipé – nejvyšší komoří 

Ješek z Vartemberka – nejvyšší purkrabí 

Ondřej z Dubé – zemský sudí 

Jan Očko z Vlašimi – pražský arcibiskup 

Matheus – písař zemských desek 

Hildebrant – císařův lékař 

Osoby příběhu Číše plná jedu 

Beneš z Michalovic – královský podkomoří 

Hedvika – Benešova manželka 

Johanka – Hedvičina sestra 

Marek z Michalovic – mladší Benešův bratr 

Svatava – zbožná farnice a Markova milenka 

Háta z Vranovic – královnina dvorní dáma 

Apolena – kořenářka 

Markytána – nevěstka 

Zrzavý Kuba – pobuda 

Henslin – krejčí 

Osoby příběhu Mrtvá vdova 

Bohunka – vdova od Kamenného mostu 

Jindřich z Etwatu – rektor vysokého učení pražského 

Ambrosius – převor křižovníků a Mistr aritmetiky 

Adam – goliard, student teologie 

Wojtěch z Drnholce – arcibiskupův kancléř 

Bertold z Meux – sekretář nejvyššího purkrabího 

Veronika – zrzavá milenka Bertolda z Meux 

Machač – staroměstský kloboučník 

Osoby příběhu Krvavý hejtman 

Jan Jindřich Lucemburský – bratr Karla IV. 

Mikeš ze Žerotína – císařův sekretář 

Boruta ze Žerotína – Mikešův otec 

Přech ze Zvole – rytíř 

Jan ze Zvole – Přechův syn 

Anežka – manželka Přecha ze Zvole 

Marek z Čachrova – mladý rytíř 

Hubert – královský lovčí 

Rozálie – dcera lovčího Huberta 

Kašpar z Kaspersteina – mladý rytíř 

Gudrun – Kašparova hospodyně 

Johánek z Miličína – mrtvý písař 

Rufus – šenkýř U Krvavého jelita 

Prologus 

To, co vám budu dneska vyprávět, se odehrálo už dávno. Přesněji v roce Páně 1368 za vlády českého krále a římského císaře Karla blahé paměti. To jsem byl ještě mladík. V tom pro mne památném roce došlo totiž ke třem zločinům, na jejichž objasnění jsem se podílel, a to změnilo celý můj život.

Abych nezapomněl, to víte, starci mají tu nectnost, že mluví a mluví a nedojde jim, že posluchači obvykle nevědí, o co jde. A pak mu nerozumějí. Takže mé jméno je Filip, rodiče mi záhy zemřeli a vychovával mne strýc, slovutný královský notář Jakub ze Zbyn. Tehdy jsem však ještě nevěděl, co se svým životem, a přiznávám, že jsem nebyl zrovna vzorným synovcem. Navštěvoval jsem slovutné vysoké učení pražské a spíše, než aby mne zajímala učenost našich Mistrů, vysedával jsem v šencích a bavil se způsobem, nad kterým si mravokárci zoufali.

Tak jsem žil až do té doby, než jsem začal strýci pomáhat při vyšetřování. Protože, věřte mi, práce, ta skutečná, je nejlepší lék na mladickou nezodpovědnost, která je bytostně daná všem studentům, mendíkům a goliardům. Tehdy jsem totiž pochopil, že život sám je mnohem složitější, krásnější, ale i smutnější než ho trávit v šencích s přáteli a nestarat se o to, co se děje kolem nás. Pokud jsme se totiž o něco starali, tak jen proto, abychom se pobavili. Většinou na cizí účet. Taková už studentská duše je, protože pohrdá prostým a nevzdělaným lidem. Jenže člověk žije mezi všemi lidmi, nejen těmi učenými, a měl by hledat způsob, jak s nimi vycházet co nejlépe. Radost by si měl člověk umět nejen brát, ale také dávat. Často stačí prostý úsměv, laskavé slovo, útěcha a povzbuzení. To všechno mne můj skvělý strýc naučil.

Promiňte, zase odbíhám od věci. Takže to vše pro mne začalo na jaře toho roku 1368. Nejdříve nevinně, protože k mordům ve městě občas docházelo. I když náš panovník dbal na pořádek a spravedlnost, lotry nikdy neuhlídáte a nepřesvědčíte, aby se chovali řádně. Ani šibenice je nepoučí. Tedy ty, co se na ní ještě nehoupali a mohli se na vlastním hrdle přesvědčit, co se stane, pokud budou dál porušovat zákony. Ale každý neměl to štěstí, aby ho na tu správnou cestu dovedl jeho skvělý strýc, jakého jsem měl já. Neměl bych zapomínat ani na Majdalenku!

Zatraceně, už zase! Takže bylo jaro, celkem povedené počasí, asi tak týden po Velikonocích.

Případ první 
ČÍŠE PLNÁ JEDU 

I 

Nejospalejší částí dne není večer, ale ráno, když začíná svítat. Ti, kteří nemohli usnout, konečně usnuli a ti, kteří spí dobře, mají slastně zavřené oči a ani je nenapadne je otevřít. Do svých pelechů se plížily kočky, krysy zalézaly do děr a ptáci čekali, až se rozední. Jediný zvuk, který se nesl zšeřelými uličkami Starého Města pražského, byly těžké kroky ponocného. I ty zněly ospale. Aby ne, když držel službu už od západu slunce, kdy se zavíraly městské brány. Ponocný Mikulášek se loudal mezi temnými průčelími domů, občas zíval a spíše ze zvyku se rozhlížel. Jenže co by tak zajímavého mohl vidět? V ulicích znal každá vrata, každý kámen. Nic už ho za ta léta, co jako ponocný sloužil, překvapit nemohlo. Viděl už několik mrtvých těl, která se na ulici v noci našla, sesbíral spousty opilců a odtáhl je do městského vězení, přivíral oči nad milenci a pomohl usvědčit několik zlodějů.

Z Caletné došel na Velký rynek, odbočil doleva do Železné a hned doprava do uzounké uličky, kterou měl rád. Někteří jí říkali Kožná, ale většina Medvědí podle domu U Dvou zlatých medvědů, který stál na jejím konci. Ušel jen pár kroků a všiml si pootevřených vrat do průjezdu patrového domu, který patřil jedné vdově. Zastavil se a zvědavě nahlédl do temného mázhauzu.

Byl opuštěný a ztichlý jako celý dům. V žádném okně se nesvítilo, nebyl tedy důvod, aby byla vrata otevřená.

Váhavě pokračoval temnou ulicí dál, jeho věc to ostatně nebyla. On odpovídal za pořádek na ulicích. Jenže přece jen mu to nedalo a vrátil se. Pokud by se tam něco stalo, a on to přešel, rychtář by mu pořádně vyčinil.

Znovu strčil hlavu mezi vrata a snažil se očima proniknout tmu před sebou. Nikde se nic nehýbalo, ale najednou zaslechl vpravo za zavřeným křídlem vrat tichý dech. Někdo se tam skrýval. Sevřel v ruce halapartnu, zvedl ruku, v níž nosil lampu, a ostře křikl: „Šelmo, neskrývej se a vylez! Tady je městské právo!“ Tohle varování obvykle na většinu pobudů stačilo.

Chvíli se nedělo nic, a tak nohou strčil do pootevřeného křídla vrat, aby se otevřelo celé. Opatrně nakročil do mázhauzu, stále s napřaženou halapartnou. V tu chvíli se ze tmy vyřítil muž v ošuntělém oděvu, to ještě ve světle své lucerny postřehl. Měl klobouk vražený do čela a rukou si zakrýval tvář, aby ho ponocný nepoznal. Obratně odrazil ostří halapartny a pěstí srazil Mikuláška k zemi. Pak ho přeskočil a zběsile vyrazil do temné uličky.

Než se Mikulášek vzpamatoval a zvedl, útočník zmizel. Jeho lampa ležela na zemi rozbitá a olej z ní se rozlil po hnědých režných dlaždicích v mázhauzu. Nejdříve uhasil skomírající plamen, protože to bylo mnohem důležitější než se hnát za tím lotrem. Červený kohout byl horší než rota mordýřů a zlodějů.

Prchající nejspíše zahnul do Železné ulice, ale na kterou stranu, to ponocný nepostřehl, protože Kožná se tu kroutila a na její konec vidět nebylo. Přesto uchopil do ruky halapartnu a rozběhl se nazdařbůh za tím lotrem do tmy. Za napadení strážce městského pořádku hrozila oprátka. Proto si něco takového většina výtržníků netroufla. Lepší byl pranýř než šibenice. Když tohle Mikuláškovi došlo, zastavil se. Ne, tohle nemohl být obyčejný pobuda. Otočil se a pospíchal zpátky, protože ten lotr musel mít zatraceně dobrý důvod, proč ho napadl. Kdo ví, co tam prováděl? Bez lucerny stejně neměl naději ho najít.

Pokud věděl, ten dům patřil postarší, celkem chudé ženě. Znal ji jen od vidění, jmenovala se Apolena a živila se jako kořenářka. Jejímu domu se posměšně říkalo U Řeřichy. Tuhle bylinu prodávala podle zlých jazyků nejčastěji, neboť to bylo oblíbené afrodisiakum. Ovšem jinak mívala byliny i tinktury proti kašli, horkosti, špatnému trávení i různým kožním onemocněním. Prý také pod rukou prodávala nápoje lásky, prostředky proti uhranutí a škapulíře proti ďáblovi a démonům.

Podle názoru některých sousedů do poctivé měšťanské společnosti nepatřila, i když mívala zákazníků a zákaznic víc než mnozí lékárníci, protože byla levnější. Majitel lékárny z Havelského trhu na ni dokonce podal na radnici žalobu, že poškozuje práva cechu lékárníků a ranhojičů, ale neuspěl. Navzdory tomu, že žila celkem osaměle a skoro nikdo v ulici ji nepozdravil, její dům vyhlížel počestně. Nad vraty byl kamenný štít s vytesaným znamením měsíce a podle něj se v městských knihách dům jmenoval U Stříbrného měsíce.

Ponocný Mikulášek spíše odhadem, než že by něco viděl, šátral v temném mázhauzu po zdech, až našel výklenek, v němž bylo křesadlo a několik tlustých voskovic. Jednu zapálil a oddechl si. I když byl ponocný, ve tmě se tak trochu bál, protože věděl, jaké nebezpečí může temná noc přinést. Nebál se lidí, ale přízraků. Za svůj život jich zahlédl už několik a vždycky znamenaly neštěstí. Ale jak se začal mihotat plamen svíce, ožil.

Kořenářčin dům byl starobylý, jako ostatně většina stavení v téhle části Starého Města pražského. Zdi byly masivní a schodiště do patra úzké. I ošlapané schody svědčily o jeho stáří. V jedné ruce nesl hořící voskovici a ve druhé svou halapartnu. Šel opatrně, co noha nohu mine. Co když ti lotři byli dva a ten druhý se tu ještě skrývá? Teď už se ovšem nemínil nechat zaskočit.

Když došel nahoru, postřehl, že dveře do obytné jizby proti schodům jsou dokořán otevřené. Zamířil k nim, zastavil se na prahu a zvedl svíci, aby lépe viděl. Vzápětí vykřikl zděšením. Halapartna mu ve strachu vypadla z ruky a s kovovým úderem dopadla na kamennou dlažbu. Ano, během svého života viděl už ledasco, ale něco takového ještě ne.

Apolena ležela u stolu v hnědém oděvu, měla podříznutý krk a do prken podlahy se vpíjela její krev. Kaluž to byla pořádná. Ale to by nebylo to nejhorší. Vše kolem ní bylo rozházené a rozbité, její hrnce, misky, lahvičky, to vše leželo v podivné změti pod policemi i kolem stolu. Truhlice byla otevřená a věci z ní vyházené ven. Ani to ho samozřejmě nevyděsilo tolik, jako výjev, který měl přímo před očima. Korunu vší té hrůze dával černý kocour, který visel oběšený na provaze od stropu. A kříž mezi okny byl pověšený obráceně, Kristus na něm byl nohama nahoru a hlavou dolů.

Bledý strachem se třikrát pokřižoval a pak si odplivl přes levé rameno, aby se ochránil před uhranutím a zlými démony. Sebral halapartnu a dal se na útěk. Teprve chladný vzduch na ulici mu vrátil trochu rozvahu. Vrata zavřel, jako by se nic nedělo, a utíkal pro staroměstského rychtáře a jeho biřice.

Staroměstský rychtář Prokůpek stál na prahu komnaty, v níž zavraždili kořenářku Apolenu, zíval a byl naštvaný, že se zase stalo něco, kvůli čemu se pořádně nevyspí.

Předevčírem se porvali v šenku u řeky, včera honil zloděje, který si troufl vlézt oknem do domu konšela Rockzanera. A dneska tohle. Ty předešlé dny se sice taky pořádně nevyspal, ale alespoň ty lotry hned chytil. Jenže co s tímhle? Byl naštvaný i na ponocného, jaký je bambula. Místo aby šel za ním, první, koho zburcoval, byl kněz od Svatého Michala. Když mu to vyčetl, jen krčil rameny. „Odpusťte, pane rychtáři, ale fara je hned za rohem. A v tomhle domě přece řádil ďábel. Měl jsem to při cestě a na faře se už svítilo.“

„A ty poznáš ďábla, osle jeden?“

„Jistě. Nedávno o něm kázal sám Milíč z Kroměříže.“

„To chodíš za tím pravým,“ ušklíbl se rychtář. On tyhle bouřlivce, jak se jim v jeho kruzích říkalo, rád neměl. Jenže císař jim přál, a tak spravovali dokonce několik far, i tu u rozestavěného kostela Panny Marie před Týnem. Naštěstí kostel svatého archanděla Michala spravoval klášter Na Zderaze. A ten si na novoty nepotrpěl.

Při kostele svatého archanděla Michala byla navíc proslulá škola, která se řídila evangelii, ovšem v duchu, jak je vykládali učenci papežské kurie. To bylo samozřejmě obecně správné. Jenže v tomhle konkrétním případu se Prokůpek bál, který ze šesti kněží, kteří při tomhle kostele působili a na faře žili, přijde. Byli tam takoví, kteří horlili proti kacířům, a kdyby to šlo, upalovali by je. Naštěstí si císař Karel vymohl, že inkvizice v jeho království působit nebude a tahle práva byla svěřena do rukou pražského arcibiskupa. Jan Očko z Vlašimi byl muž rozumný, on hranice nezapaloval. I když samozřejmě exorcistu jmenoval, to byla podmínka papežské kurie. Ovšem Wojczech z Lodže podléhal jemu.

Rychtář přešlapoval na prahu a čekal. Věděl, jaký křik by se zdvihl, pokud by začal jizbu prohlížet dříve, než se nějaký kněz dostaví. A nebyl si jistý, zda se na tenhle mord nebude chtít podívat i konšel Ruprecht, který dohlížel na městské vězení, a proto se pasoval na znalce zákona. I když neuměl ani pořádně psát, rychtářovi se pletl do práce často. A Prokůpek ho nemohl poslat tam, kam prostý lid podobné opruze posílal, protože už více než půl století podléhal jeho úřad radnici, ne královskému podkomořímu. Po biřicovi poslal konšelovi zprávu, víc mu povinnost neukládala.

Konečně na schodech zaslechl kroky. Byly pomalé a rozvážné, takže to konšel nebyl. Ten rád ukazoval, jak je čiperný a silný. Byl totiž řezníkem. Nebyl to ani krok mladého kněze. To považoval za dobré znamení. Náladu mu zvedlo, když se ten muž objevil.

Měl na sobě černý talár, který značil, že je univerzitním mistrem, neboť jako většina vyučujících od Svatého Michala přednášel i na nedávno založeném vysokém učení pražském. Jmenoval se Damiánus Paniculus, ale krátce se mu říkalo jen Damián. Byl proslulým teologem, ovšem byl také mužem, který měl pověst kněze nesmírně bystrého, chápavého a laskavého.

Pozdravili se a Damián nahlédl do jizby. Přitom polohlasně zabručel: „Tak co tu máme?“

„Všechno je tak, jak jsem to našel. Nikdo dovnitř zatím nevkročil.“

„Na tebe bylo vždycky spolehnutí, Prokůpku. Ten potřeštěný ponocný přiletěl s očima na vrch hlavy, že se tu objevil ďábel. Tak se na toho rohatého podíváme.“ Už ze způsobu, jakým to řekl, bylo jasné, že to myslí sarkasticky. Rychtář spokojeně přikývl, ale nechal ho vstoupit prvního, i když si nebyl jistý, zda je to tak podle městského řádu správně. Na konšela neměl chuť čekat, a kněze by navíc stejně zastavit nemohl.

Oknem do jizby doléhaly rozhořčené hlasy davu, který se sbíhal před domem, a tři biřicové měli co dělat, aby ho udrželi v uctivé vzdálenosti a lidé nevtrhli dovnitř. Tak to ale bývalo pokaždé, pokud k něčemu vzrušujícímu došlo.

„Řádil tam ďábel!“

„Zavolejte exorcistu!“

„Mám právo vědět, co se stalo!“ ječela postarší vdova.

„Máš právo tu stát, ale jinak držet hubu,“ utrhl se na ni jeden z biřiců. Některé z těch řvounů dobře znal. Byli vždycky všude, kde se něco dělo.

Damián obešel zaschlou krev na podlaze a okno zavřel, aby měli klid. „Jsou tu neklamná znamení. Černý kocour, zhanobený kříž. Ovšem to může udělat každý jen trochu chytřejší zločinec, aby odvedl pátrání jiným směrem. Navíc je tu hodně stop, které tuhle mou hypotézu potvrzují. Ne, tohle nemá na svědomí ďábel, ale člověk.“

„O tom snad musíme rozhodnout společně,“ ozval se od dveří panovačný hlas, který patřil spíše řezníkovi než moudrému konšelovi. Potom se mohutný rudolící muž hrnul dál, ale rychtář mu na poslední chvíli zastoupil cestu. Věděl, že si musí vymýšlet, a proto ostře sdělil: „Je mi líto, ale podle nařízení Jeho arcibiskupské Milosti musíme zůstat stranou, pokud je podezření na temné síly. Alespoň do chvíle, dokud některý z učených teologů nevydá svůj nález.“

Konšel Ruprecht se okamžitě zastavil, protože byli jen tři lidé, kterých se bál. Český král, pražský arcibiskup a jeho manželka.

Mistr Damián mírně přikývl, aby dosvědčil rychtářova slova, ale hned pokračoval ve svém výkladu. „Zjevně tu vrah kradl. Peníze a možná ještě něco. Ptám se, kradl by ďábel, pokud by tu řádil on? A podívejte se na tu zaschlou krev. Tady je otisk škorně. Ďábel nosí škorně? To snad ne?

Navíc, podrážka té boty má kaz, tady je jasně vidět. Kdyby tu prošel vyslanec pekel, bude v té krvi otisk jeho kopyta, co myslíte, vy dva?“

Rychtář postřehl knězovo pobavené pousmání a došlo mu, že vytahuje ty nejhloupější pověry, aby se konšela zbavil. Ostatně, s hloupostí se jinak než hloupostí bojovat nedalo. Proto se obrátil na Ruprechta a trochu prostoduše přisvědčil: „Vskutku, nikde tu otisk kopyta není. To mě nenapadlo!“

„Podívejte se pořádně. Ale i kdyby tu nebyl, co to dokazuje?“ bručel konšel a popošel k tmavé kaluži krve, která se vpila do podlahy, a pečlivě ji studoval.

„Podle mne musíme hledat vraha z masa a kostí,“ uzavřel své šetření Mistr Damián.

„Já už ovšem těm lidem na ulici slíbil, že povoláme exorcistu,“ odmítl to rozmrzele konšel Ruprecht. I když o obsazování konšelských křesel rozhodoval panovník, ne prostý lid, rád ve městě dokazoval svou důležitost. „A jak známo, radnice má své slovo držet!“

„Ten slib, který jsi na ulici dal, projednala městská rada?“

„Právě se to chystá udělat. A nepochybuji, že můj návrh schválí.“

„Dobrá, pošlete pro exorcistu, ale teprve tehdy, až to všichni konšelé přijmou! Ovšem na zasedání městské rady chci být, protože rozhodující slovo patří církvi! Možná bys měl, ctihodný pane konšele, těm lidem venku sdělit, co jsme tu nalezli. Lépe řečeno nenalezli. Určitě je uklidní, pokud se nebudou ďábla tolik obávat.“

„Neuklidní,“ zasáhl do jejich diskuze rychtář Prokůpek. Ne že by se chtěl Ruprechta zastávat, to by neudělal, ani kdyby mu to purkmistr nařídil. Jenže věděl, jací lidé jsou. Dokud nepovedou vraha na popraviště, budou se pořád rozčilovat, že je městské právo nedbalé, a budou mít desítky nápadů, jak zločince chytit. Všechny budou samozřejmě k ničemu, jenže on, chudák rychtář, bude muset většinu z nich prověřit, aby se měšťané neurazili, že s nimi radnice jedná přezíravě.

Za hlavu mohl hodit jen ty nejhloupější. A to byly takové, u nichž i konšelé pochopili, že je to nesmysl. Ale to nebylo příliš často, říkal si mrzutě. On radnici rád rozhodně neměl, jenže co mohl dělat? Živobytí měl slušné, i když pracné. Jenže kdo měl tady v Praze snadnou obživu, kromě prelátů? I konšelé si museli na živobytí vydělávat, i když je pravda, že tenhle úřad zastávali jen ti nejbohatší, patricijové a zámožní řemeslníci. A ti všichni měli nádeníky a čeleď. Rychtář jen bandu opilců a lenochů, která si říkala sbor biřiců.

„Nu, víc tu asi nenajdeme,“ řekl Prokůpek a potlačil zívnutí. „Tělo té ženy nechám odnést. Musím zjistit, zda má příbuzné a kdo pohřeb zaplatí.“

„Odneste ji ke Svatému Michalovi. Postarám se o její duši. I kdyby to nikdo nezaplatil,“ řekl Mistr Damián a pokřižoval se. „Ovšem jinak tu nechte všechno tak, jak je. Před dveře ať se postaví biřic, kromě mě ať sem nikoho nepouští. Do doby, dokud se církev s radnicí nedohodne.“ Pak došel ke zdi a obrátil kříž s Kristovým tělem tak, jak by měl správně viset. A sám odřízl oběšeného kocoura, ale zbytek provazu nechal viset od stropu.

II 

Královský notář Jakub ze Zbyn byl muž spíše starší než středního věku, nevysoký, ale ramenatý a stále plný života. Měl hladce vyholené štíhlé tváře, pronikavý pohled a nos skobovitě zahnutý, takže působil tak trochu dojmem jestřába, který krouží po obloze a číhá na kořist.

Jak už název jeho úřadu napovídal, měl na starosti právní záležitosti Českého království. Mnohem vlivnější byl však na panovníkově dvoře jeho kolega, císařský notář, pod kterého spadaly i rodinné záležitosti Lucemburků. Jakub ze Zbyn jednal většinou s královským kancléřem nebo s nejvyšším purkrabím, a proto ho překvapilo, když pro něj do jeho domu v Caletné přiběhl služebník nejvyššího komořího, aby se hned dostavil k císaři Karlovi. Muselo se stát něco mimořádného, protože kromě hostin a veřejných slyšení se s císařem vídal zřídka. A většinou spolu ani nepromluvili.

Rychle si oblékl své nejlepší šaty, na ulici na něj čekal osedlaný kůň, kterého nejvyšší komoří poslal. Zamířil k Poříčskému brodu, protože Kamenný most nebyl ještě zdaleka hotov. Práce se protahovaly, neboť bylo třeba do vltavského dna zapustit základy pilířů, a to nebylo vůbec jednoduché. Jediné, co zatím velkolepou stavbu krášlilo, byla majestátní Mostecká věž, na které chyběla už jen střecha.

Služebník nejvyššího komořího doprovodil Jakuba ze Zbyn do paláce až ke dveřím císařovy pracovny. Tam se mu uklonil a předal ho dveřníkovi. Ten hosta ohlásil a bez většího čekání ho uvedl dál.

Císařova pracovna byla nádherně zdobená nástěnnými malbami a několika plastikami na vysunutých krakorcích. Karel seděl za stolem z tmavého dřeva zdobeného císařskými symboly orlů. Ty byly ovšem o něco menší než dvouocasý lev ve středu vyřezávané kompozice na čele stolu. Karlovi bylo už padesát let, ale stále to byl důstojně vyhlížející rytíř, který budil respekt nejen svou mocí a silou, ale také chytrostí. Kdo si tuhle jeho vlastnost neuvědomoval, obvykle na to doplatil.

Císař studoval jakousi listinu, ale hned jak Jakub ze Zbyn vstoupil, odložil ji a přátelsky mu pokynul, aby se posadil do křesla proti němu. To při soukromých audiencích dělával, ale neznamenalo to vůbec nic. Jakub ze Zbyn byl ve střehu, neboť panovníkova důvěrnost nebyla nikdy jen výrazem jeho dobrého rozmaru.

„Vím, že jsi obratný muž, který dokázal v loňském roce najít zločince, který vraždil na Rožmberku,“ začal mírně.

„Ujal ses toho, i když pomáhat Vítkovcům není tvá povinnost. Proto se domnívám, že bys mohl stejné úsilí a důvtip věnovat i záležitostem svého panovníka.“

„Tehdy jsem tam jel na vyžádání pana Oldřicha z Rožmberka, k němuž jste dal svůj milostivý souhlas a mně dokonce příkaz, abych se vyšetřování ujal,“ upozornil velice zdvořile. Navzdory udivenému výrazu císaře Karla tušil, že to ví i on a celý tenhle úvod je spíše pro jeho pobavení. Nebo proto, aby přiměl Jakuba ze Zbyn udělat něco, co se stejně jako loni vymyká jeho povinnostem. To vzápětí potvrdil.

„Měl bys vědět, že včera byla zavražděna urozená paní Hedvika z Michalovic, manželka mého podkomořího Beneše. Lékař Hildebrant se domnívá, že byla otrávena. Jako jed určil učený medicus oměj. Odporná záležitost. Až potud by to byl případ, jemuž by se měl věnovat především nejvyšší purkrabí Ješek z Vartemberka. Jenže vzápětí sestra zavražděné Hedviky obvinila svého švagra, že jed podal manželce on. Prý se často hádali, to je v rodinách běžné. Ovšem ve spojení s dalším svědectvím je to circumstantia suspecta, jak byste řekli vy, právníci.“

„Podezřelá okolnost,“ přisvědčil Jakub ze Zbyn. „Kdo předložil to důležité svědectví?“

„Také ona, ctihodná panna Johanka. Na vlastní oči viděla, že večer před Hedvičinou smrtí jí manžel Beneš sypal cosi do vína.“

„Jak věrohodné svědectví to je?“

„Dost. Panna Johanka je jednou z dvorních dam mé milované manželky Elišky z pomořanského rodu. Ovšem já podkomořího Beneše považuji za chytrého a velice užitečného služebníka. Nikdy neohýbám spravedlnost tak, aby vyhovovala mému majestátu. Pravda je jen jedna. Padni, komu padni. Proto po tobě nechci jakékoliv ohledy vůči němu. Chci jen, abys vše pečlivě prošetřil a přinesl mi jasnou odpověď na otázku, zda je Beneš z Michalovic vrah či není.“

„Kde je teď?“

„Samozřejmě ve vězení. Dostaneš list, který tě bude opravňovat celou tu záležitost jako Benešův obhájce prověřit.“

„Nejsem advokát, jsem notář,“ bránil se Jakub ze Zbyn tomu nevděčnému úkolu. Ihned mu totiž došlo, o co jde. Císař Karel by rád osvobodil svého podkomořího, ale nemůže jít proti manželce, která nejspíše stojí za svou služebnou Johankou. A tak by měl mezi těmi dvěma mlýnskými kameny stát on.

„Tak od téhle chvíle budeš! Slyšení je skončeno!“ Zvedl stříbrný zvonek a zazvonil. Okamžitě se otevřely dveře, za nimi už čekal nejvyšší komoří Čeněk z Lipé. Ujal se Jakuba ze Zbyn a zamířil s ním do skriptoria. Císař Karel mu žádné pokyny nedal, protože vše už bylo zjevně předem rozhodnuto.

V listině, kterou Jakub ze Zbyn obdržel, bylo uvedeno, že má prověřit vše, co se týká násilné smrti urozené paní Hedviky z Michalovic. Nic víc. K pergamenu byla přivěšena Karlova pečeť jako českého krále. To sice znamenalo hodně, ale dobře věděl, že takhle formulovaný list mu nemusí otevřít všechny dveře. Ty do vězení však ano, a to zatím stačilo.

Na Pražském hradě bylo k dispozici několik vězení. Podzemní vlhké a temné kobky sloužily pro obyčejné zločince, jimž dělávali společnost jiní lotři nebo krysy. Pak tam bylo lepší vězení v přízemí pro služebníky, kteří se dopustili výtržnosti nebo lehčího přestupku, za který nehrozila oprátka. A existovalo ještě jedno. To bylo v paláci nejvyššího purkrabího a užívalo se jen zřídka pro prominentní vězně. Naposledy tam věznili rytíře Radka Záhoru, který ve své tvrzi oslepil faráře. Ale to bylo už před několika lety. Ta jizba byla jinak prázdná a sloužila jako komora na ukládání nejrůznějšího harampádí.

Teď ji museli urychleně vyklidit a zařídit. U zdi stálo celkem pohodlné lůžko a proti němu byl stůl se dvěma křesly. V jednom seděl Beneš z Michalovic a popíjel víno. Když Jakub ze Zbyn vstoupil, jen povytáhl významně obočí. Znali se, i když spíše od vidění. Kromě královského dvora se občas potkávali na rynku, protože Jakubův dům U Tří králů v Caletné ležel jen pár kroků od jeho. Ten stál v Junošově ulici¹ naproti radnici a jmenoval se U Pěti korun.

Beneš z Michalovic byl hezký muž, měl bystré modré oči a kudrnaté vlasy zvláštní barvy, která přecházela od odstínu slámy až po téměř liščí podle toho, jaké bylo zrovna světlo. Tady v žaláři se zdály tmavé a zrzavé.

„Doufám, že jsi mne přišel zachránit,“ řekl uvězněný velmož. Vstal a objal ho, jak se na rytíře slušelo, i když královský notář pocházel jen z prostého zemanského rodu a čest být pasován na rytíře si zatím nevydobyl a ani o ni neusiloval. „Přísahám, jsem nevinný! Je to všechno hloupý omyl. Ovšem ta mrcha toho využila a křivě mě obvinila.“

„Mluvíš o své švagrové Johance?“

„O kom jiném? A posaď se. Dáš si se mnou víno? Neboj se, je výtečné. Donesli ho z mého sklepa.“

„Císař mi nařídil hledat pravdu. Ani on tedy tomu obvinění zřejmě nevěří. Ale znáš ho, chce fakta. Tak jak to přesně bylo?“

„Občas jsem se se svou nebohou ženou Hedvikou pohádal, ale to znáš jistě z domova i ty. Nic to neznamená.“

„Jsem už déle než deset let vdovec,“ upozornil chladně Jakub ze Zbyn.

„Promiň, to jsem netušil. Zeptej se však, kde chceš, naše manželství bylo dobré a zbožné. Ovšem její sestra, pobožnůstkářka, mne před ní pořád pomlouvala. Právě to byl důvod většiny našich hádek. Ale nikdy na tom nebyla ani špetka pravdy. Prý že jsem korouhevník! A chudák Hedvika tomu věřila.“

„Kvůli tomu se podle mých zkušeností lidé netráví.“

„Viď!“ vyhrkl nadšeně Beneš z Michalovic. „Já to tomu zabedněnci purkrabímu říkal taky. Jenže on dá víc na naši královnu než na mě. Před časem jsme spolu vedli spor o dvě vesnice. A já ho vyhrál. Takže jistě chápeš.“

„Ani kvůli tomu se lidé netráví a bezdůvodně neobviňují. Co jsi sypal večer své ženě do vína?“

„Jako každý večer. Byliny pro lepší trávení, předepsal jí je lékař. Můžeš si to ověřit.“

„To udělám. Jak se jmenuje?“

„Basilios. Sídlí na Havelském rynku. Přišel z Konstantinopole.“

„Není to ten, co o něm říkají, že přišel z Prachatic a tam se jmenoval Bořek Hromada?“

„To není podstatné. Chodí k němu spousta lidí, i urozených. Podle toho si nechává své služby zaplatit, ale já těch peněz nelituju. Má tu nejlepší pověst a mnoha nemocným pomohl.“

„Takže on jí předepsal sušené byliny?“

„Přesně tak.“

„Nemohlo dojít k záměně?“

„Nesmysl. Ten lék je v plátěném sáčku a je označený. Ale i kdyby, v kuchyni žádný jed nemáme.“

„Je ještě něco, co bych měl vědět?“

„Jistě. Má švagrová mne nenávidí a už jednou mne lživě nařkla.“

„Jak vycházela se svou sestrou?“

„Dobře. Alespoň myslím. Já se o tom s nimi nebavil. Abys rozuměl, když se Hedvika provdala za mne, jejímu otci už nezbylo na věno pro Johanku, a proto žije s námi. Jak mi neustále předhazuje, prý z milosti.“

„Tomu rozumím. Ještě něco?“

„Mám mladšího bratra Marka. Spolu vlastníme hrad Michalovice, je to dědictví po otci. Žije jako většina mladších bratrů. Je svobodný a čas utápí v pití a nevěstincích. Ale jinak je to dobrý chlapík a je s ním i legrace.“

„Jak vycházel s tvou ženou a s Johankou?“

„Jako pes s kočkami. Jeho nezajímaly a ty dvě se mu vyhýbaly.“

„Byl doma ten večer, kdy jsi měl údajně otrávit svou manželku?“

„Ne, vůbec domů nepřišel. Snad až někdy k ránu.“

Když opustil Jakub ze Zbyn vězení, čekal na něj před svým palácem nejvyšší purkrabí. Tvářil se vážně a hned sám začal: „Umím si představit, co všechno ti navykládal. Že jsme vedli spor o vesnice, a proto jsem ho uvěznil. A Johanka že je lhářka. Nemusíš mi věřit, ale lhář je on! A protože bys to měl slyšet z povolanějších úst, čekám tu na tebe. Chce si s tebou promluvit naše vznešená královna Alžběta. Pojď!“

Prošli přes nádvoří a mířili do paláce, který královský notář před chvílí opustil. Tentokrát ale použili boční schodiště, které vedlo přímo do komnat panovníkovy ženy. Žila v levé části výstavné budovy, odkud byl nádherný výhled na Prahu. Ten palác nechal v kdysi zpustlém hradu postavit Karel, když se z Francie vrátil do Prahy. To bylo ještě za života jeho slavného otce Jana. Palác navrhl podle svých představ a tyhle komnaty se zvláštním schodištěm postupně obývaly všechny jeho čtyři ženy. Alžběta byla poslední. S ní se Jakub ze Zbyn občas vídal, protože v době manželovy nepřítomnosti zařizoval její záležitosti, ale ještě častěji záležitosti Karlova syna Václava. Teď ovšem už českého krále, protože byl jako malý chlapec před pěti lety korunován. V říši proto vystupoval po boku svého císařského otce jako český vládce. A jeho otec v žertu říkával, že konečně nemusí psát své císařské edikty českému panovníkovi sám sobě.

I když to byla zbytečná otázka, nechtěl Jakub ze Zbyn kráčet za purkrabím mlčky jako ovce. Proto se ho zeptal, zda tuší, o co jde.

„Samozřejmě o ten mord. Od včerejška se tady na královském dvoře nemluví o ničem jiném.“

„Všichni si myslí, stejně jako ty, že Beneš z Michalovic je lhář a zabil svou ženu?“

„Odpusť, ale to je hloupá otázka. Všichni asi ne, ale ti chytřejší nemohou nevidět, jak to bylo. Zbytečně se už nevyptávej, naše vznešená panovnice ti toho poví jistě víc.“

Královně Alžbětě se mezi lidem říkalo Pomořanská, aby se to nepletlo s Karlovou matkou. Jména Alžběta a Eliška byla totiž v podstatě stejná a v řeči i v kronikách se zaměňovala, neboť obě byla odvozena z latinského Elisabetha. A to mělo původ v hebrejském Elíšéva, které se dalo přeložit jako „Bůh je má dokonalost“. Milovaná Přemyslovna Eliška byla už dobrých třicet let mrtvá, ale vzpomínka na ni žila na Starém Městě pražském stále.

Královna Alžběta Pomořanská trávila dny ve fraucimoru se svými dvorními dámami. Tam také přijímala návštěvy. Tu jizbu si přes manželovy protesty vyzdobila po svém. Mistr Parléř namaloval na zdi několik výjevů z jejího domova. Především scénu, na níž její otec Bogislav poráží Řád německých rytířů. I když šlo o celkem bezvýznamnou šarvátku, byla na otce hrdá.

Jakub ze Zbyn vstoupil a uklonil se. Protože královna právě cosi šila, nezvedla k němu hned oči. Proto celkem dobromyslně začal sám: „Má královno, co může pro vás prostý královský notář udělat?“ I když byla také císařovnou, v Praze ji česká šlechta oslovovala jako královnu. Neboť jejich královnou byla.

„Šetři svůj jazyk,“ řekla, když udělala poslední steh a zapošila ho. „Oldřichovi z Rožmberka jsi jako vyšetřovatel pomohl nesmírně chytře. Co po tobě chce můj císařský manžel? A neříkej, že mu nejde o jeho podkomořího Beneše!“

„Jistě, o co jiného by mohlo jít? Ten případ se zdá jasný. Až příliš. Protože však není v křesťanském světě spravedlivějšího panovníka, pověřil mne, abych celou věc prošetřil.“

„Prošetřuj, ale drž se při zemi. Měl bys vědět, že sestra zavražděné Hedviky Johanka je má dvorní dáma.“

„To už vím.“

„Výtečně. To ona totiž pomohla vraha usvědčit. Je dobrá křesťanka a věřím jí. Podkomoří Beneš je naopak hrubián a přiznám se, nesnášela jsem ho. Pamatuj si, že tvou královnu by nic nepotěšilo tolik, jako vidět Benešovu hlavu na katově špalku.“

„To není prohlášení hodné královny a císařovny, a vy to víte, má paní. Kat trestá na základě viny, nikoliv sympatie či antipatie.“

„Mluvíš hodně odvážně, ale zatím ti to prominu. I já chci spravedlnost pro nebohou Hedviku. Kde hodláš začít?“

„Tam, kde ke zločinu došlo. Na Starém Městě pražském.“

„S naší pomocí můžeš počítat, pokud nebudeš mou Johanku prohlašovat za lhářku. Viděla, co viděla. Můžeš jít!“

1 dnes Melantrichova ulice

III 

Protože na zpáteční cestu Jakub ze Zbyn koně nedostal, vracel se pěšky. Seběhl po Opyši k řece na přívoz a nechal se za jeden parv převézt na druhou stranu. Parvus byla malá stříbrná mince, tucet do groše. Přívoz končil nedaleko katovny u ohrady, za níž kameníci tesali kvádry pro opravu Kamenného mostu. Pomalu se loudal mezi chatrčemi chudiny, které se místy táhly skoro až k řece, a přemýšlel.

Ten úkol byl opravdu oříšek, který mu byl čert dlužný. Ať to vyřeší tak nebo onak, čeká ho nelibost některého z císařských manželů. To by ještě vydržel. Horší bylo, jak se dobrat pravdy. Travičské případy byly vždycky ty nejsložitější. Potíž byla ta, že jed začal obvykle působit, když už byl vrah pryč. A jak mu jeho zločin dokázat?

Klíčem bývalo obvykle to, komu mord prospěl. Tady to jasné nebylo. Jenže zatím toho věděl příliš málo. Vyslechl jen obviněného, a ten by byl blázen, kdyby dával vyšetřovateli do ruky trumfy proti sobě. Ptát se Johanky, jaké bylo manželství její sestry, velký smysl nemělo, protože se dalo snadno odhadnout, že svého švagra očerní, jak jen to půjde. Bude muset vyslechnout sousedy v ulici, ale tyhle kroky musí nejprve oznámit na radnici.

Mezitím došel do široké ulice od řeky na rynek. Říkalo se jí Královská cesta, protože tudy se ubíraly tradiční korunovační průvody přes město. Kolem ní stály starobylé měšťanské domy, bylo tu rušno a z různých stran byly slyšet hlasy prodavačů lákající zákazníky.

„Preclíky, kupte si preclíky.“

„Škorně. Levné škorně!“

A do toho hlas žebravého minority: „Dejte almužnu. Bůh vás za to bude milovat a odpustí vám hříchy. Dejte almužnu!“

Byl jen pár kroků od radnice, když zahlédl svého nejlepšího přítele Damiána. Spolu kdysi studovali, velice často se scházeli a vždycky si výtečně rozuměli, protože měli na českého krále, církev i život ve městě stejný názor. Nebyl vždycky lichotivý. Neshodli se, pokud si pamatoval, jen jednou. To když přišla řeč na to, jak moc se Boleslav provinil na svém bratru Václavovi, a zda to české zemi prospělo, nebo jí to ublížilo. Tehdy vypili hodně vína a bylo to už dávno.

„Buď zdráv, Damiáne, co ty tady? Já myslel, že dopoledne učíš.“

„Většinou ano, ale teď mne budou mí žáci asi pár dní postrádat. Umíš si představit, jakou jsem jim tím udělal radost? Bůh sem vedl tvé kroky, tebe zrovna hledám. Jde o vážnou věc a potřebuju tvou pomoc.“

„Rád bych, ale nemohu. I já musím něco neprodleně zařídit. Mnohem vážnějšího než ty, to mi můžeš věřit.“

„Ignorovat žádost svého nejlepšího přítele je smrtelný hřích.“

„Proč myslíš, že jsi můj nejlepší přítel?“ provokoval ho Jakub ze Zbyn.

„Na studiích jsem ti při disputacích napovídal. Odmítnout džbánek piva, to je další smrtelný hřích.“

„Poslyš, není tvůj teologický výklad hříchů trochu účelový?“

„Vzpomínáš, co jsme kdysi říkávali?“

Oba se na sebe pobaveně zadívali a pak jednohlasně zarecitovali jako v době svého studentského mládí: „Pivo naše vezdejší dejž nám dnes a odpusť nám naše dluhy, Bože všemohoucí!“

„Tak dobře, Damiáne,“ přikývl s úsměvem Jakub ze Zbyn. Bez dalších řečí zabočil k výstavnému domu U Dvou seker, nad jehož vraty visel zelený věnec na znamení, že se v mázhauzu čepuje nová várka piva. Uvnitř bylo příjemně a obsazena byla jen jedna lavice. Posadili se ke druhému stolu dál od okna.

Ani volat nemuseli, hned k nim přispěchala okatá dívka s baculatými růžovými tvářemi. Husté černé vlasy měla spletené do dvou copů a na hlavě vyšívaný vínek, který říkal, že je svobodná. Na ulici jí sice kvůli tomu občas některá stará baba spílala, že vínek smí nosit jen zachovalá panna. Na to jí Majdalena vždycky opáčila, jestli si má zvednout suknici, aby se podívala, jestli zachovalá je. Babice si obvykle odplivla a s klením ji nechala být. Ovšem faráři od Svatého Michala to nezapomněla žalovat.

„Dva džbánky?“

„Jako obvykle, Majdalenko.“

Damián sem občas chodíval, někdy i se svými žáky. Z fary to sem měl pár kroků a tohle byl jeden z nejpříjemnějších šenků na rynku. Někdy se tu scházel i se svým přítelem Jakubem a oba Majdalenku znali. Pro její příjemný úsměv a milé vystupování ji měli rádi. Jak zjistili, v poslední době se s ní nejen znal, ale nejspíše ji měl rád i notářův synovec Filip, i když jinak než oni dva.

Studoval na pražském vysokém učení a mezi premianty nepatřil. Damián ho vždycky hájil, i když občas některé lekce vynechal a prováděl různé uličnické kousky. Měl ovšem dobrou hlavu, a pokud si starý teolog vzpomínal, když on studoval, o mnoho lepší nebyl.

„Děje se něco, Damiáne?“ zeptal se zvědavě Jakub ještě dříve, než k nim sklepnice doběhla se dvěma plnými džbánky. Zaplatili jí a připili si. Teprve pak se starý učenec ujal slova.

„V noci zamordovali kořenářku Apolenu. Podle různých znamení, která se našla v jejím domě, jde o ďáblovo dílo.“

„Děláš si legraci? To mi říkáš ty, univerzitní mistr teologie, který se vždycky vysmíval pověrám, démonům a peklu?“

„K tomu případu bohužel povolali mě. Konšelé budou jednat, zda mají požádat arcibiskupa o vyslání exorcisty. Předpokládám, že to neudělají, ale i kdyby, Jan Očko z Vlašimi je nejspíše pošle zdvořile do háje. Ovšem naši augustiniánští kanovníci jsou jiného názoru. Mohou požádat o vyslání exorcisty z Krakova. Nemohu tu věc odmítnout a jen tak hodit za hlavu. Pod ně spadá naše škola a koneckonců i já, pokud chci žít na jejich faře u Svatého Michala. Zabezpečení je u nich totiž mnohem lepší než na univerzitě. Ta je zatím jen honosný plášť pro velkou chudobu. Už jsem o tom případu hovořil s proboštem Janem. Je ochotný s radikálními kroky počkat, ale jen tři dny. Napadlo mě, že se obrátím na tebe. Při tvých zkušenostech…“

„Víš, že jsme přátelé. Jenže zrovna teď mne pověřil ožehavým vyšetřováním sám císař Karel. Je mi líto.“

„To je škoda. Velká škoda. Přesto bys měl vědět, o co mi jde. Kousek odtud zavraždili kořenářku. To už jsem ti říkal. Co ale nevíš, je, že prý tajně prodávala jedy. Taky oměj.“ Jakub ze Zbyn se na okamžik zarazil, ale pak se rozesmál: „Ty lotře, odkud víš, čím mne náš milostivý císař pověřil?“

„To mě znáš za ta léta tak málo, Jakube? Co potřebuji, umím si zjistit nebo logicky odvodit. Přijel pro tebe služebník nejvyššího komořího a hned jsi vyrazil na Pražský hrad. To mi prozradila tvá hospodyně Důra. O smrti urozené paní Hedviky vím dobře, vždyť Junošova ulice spadá pod naši farnost. Takže jsem si spočítal, že jedna a jedna jsou dvě.“ Uvážlivě se napil a pak mu vyložil, co se stalo a co v jizbě mrtvé kořenářky našel. A proč se domnívá, že všechny stopy, které ukazují na temné síly, jsou podvod. Dopil, mlaskl a svou řeč zakončil: „Pivo je tu skvělé, ale vysedávat tu nemůžeme. Půjdeme se na místo mordu podívat. Je to jen pár kroků.“

„Proč, popsal jsi všechno do nejmenšího detailu.“

„Jsem jen obyčejný teolog. Nemám tvé oko. Něco mi mohlo uniknout. Navíc mne cosi napadlo, co bych si chtěl ověřit.“

Vyšli na rynek, zabočili do Železné, pak do Kožné a za chvíli už vcházeli do domu U Stříbrného měsíce. Jeho posměšné označení U Řeřichy ani jeden z nich neznal. Dav před vraty zatím zmizel, ale vchod do domu i v patře do jizby svědomitě střežili dva staroměstští biřicové. Damiána bez ptaní pustili dál, jak měli od staroměstského rychtáře nařízeno, ale s Jakubem ze Zbyn se začali dohadovat. Diskuzi učinila konec až císařova listina. Ne že by si ji uměli přečíst, ale znali pečeť. A ta jim stačila.

V kořenářčině jizbě zůstalo všechno tak, jak to bylo ráno. Jakub ze Zbyn se zájmem obcházel místnost, tu a tam se shýbl, něco zvedl z podlahy a prohlížel si to. Dva nebo tři drobné předměty odložil stranou. Apolena zjevně příliš zámožná nebyla. Jediné, co mezi tím vším harampádím stálo za řeč, byl kahan a několik skleněných křivulí. Byly bohužel rozbité. Svědčily však o tom, že tahle stará žena znala umění destilace. A mohla tedy zhotovovat i méně obvyklé jedy. I když existovaly i jedy, u nichž stačilo znát jen ty správné rostliny a jejich příprava složité nebyla.

Pak objevil malý dřevěný stojánek na pět lahviček. Hledal po podlaze, ale našel jen čtyři. Byly prázdné, tři čisté, ale v jedné něco být muselo. Přičichl, vůně byla kyselá a neznal ji. Opatrně ji zabalil do látky a ukryl.

„Co to máš?“ všiml si jeho počínání Damián.

„Pár skleněných lahviček. Víš ty, kolik stojí sklo? Jedna lahvička má cenu možná desetkrát vyšší než kopa sáčků se sušenými bylinami. V takových se neprodávají obyčejné léky. Některé jedy jsou totiž tak silné, že by se vůbec neměly dotýkat kůže. A právě na ně jsou tyhle lahvičky ideální. Ta kořenářka opravdu jedy prodávala. Není to pomluva.“

„Ale ty sis jednu schoval. Jako důkaz?“

„To taky. Bylo v ní něco, co neznám. Ukážu ji dvornímu lékaři. To Hildebrant tvrdí, že urozená paní Hedvika zemřela na otravu omějem. Takže by měl poznat, pokud v téhle lahvičce byl. A je tu ještě jedna okolnost, která naše dva případy možná spojuje. V tomhle stojanu by mělo být lahviček pět. Tři jsem našel čisté, v jedné něco bylo, tu jsem uschoval, ale poslední chybí. Co když si právě v ní travič odnesl ten jed?“

„To zní logicky. A logické je i to, že ho koupil zrovna u Apoleny. Odtud je to do Junošovy ulice kousek. A tam stojí dům pánů z Michalovic.“

„Sice spekulace, ale bez pochyby rovněž logická,“ souhlasil Jakub ze Zbyn. Se svým přítelem Damiánem si vždycky rozuměli. „Co sis tu chtěl ověřit?“

„Nejde mi z hlavy svědectví toho ponocného. V domě se skrýval nějaký muž, který ho srazil a utekl. Tuhle komnatu vrah prohledal, všechno rozházel, ukradl peníze a možná ještě něco. Ale v zaschlé kaluži krve na podlaze jsou jen jedny stopy. Vedou od stolu ke dveřím, kde ležela ta zavražděná kořenářka. Jinak nic. To byl zločinec tak opatrný, když tu v noci pobíhal a prohlížel truhlici a police, že do krve nešlápl vícekrát? A pokud byl tak opatrný, proč vůbec do krve šlápl, byť jen jednou?“

„To by mohlo znamenat, že ten chlapík, který se srazil s ponocným, kořenářku nezavraždil. Byl to obyčejný zloděj, který sem v noci náhodou přišel, prohledal to tu a něco si odnesl. A do domu se odvážil jen proto, že ten první, vrah, nechal za sebou vrata do ulice pootevřená.“

„Škoda, že mě nenapadlo sáhnout si na tělo té mrtvé. Snad by se dalo odhadnout, zda zemřela k ránu, když odtud ten pobuda prchal, nebo mnohem dříve. To by byl důkaz, že on jí hrdlo nepodřízl.“

„Možná si ponocný všiml, zda je krev na podlaze ještě čerstvá, nebo už se vpila do dřeva a zaschla.“

„Kdepak. Byl vyděšený a jediné, co pořád opakoval, když přiběhl k nám na faru, že tu řádil ďábel a od stropu visí černý kocour. Ten se na podlahu ani nepodíval. Jeho svědectví nám nepomůže.“

„A co ten nešťastný černý kocour? I ten dokazuje, že tu mohli projít lidé dva. Řekněme, že by tu nějaký pobuda chtěl krást. Věděl, že Apolena žije sama, a tak se v noci do jejího domu vkradl. Jenže když hledal peníze, překvapila ho, proto ji podřízl a utekl. Kde by ale vzal mrtvého kocoura, aby ho tu nechal jako ďáblovo signum a tím od sebe odvedl pozornost? Ten, co sem kocoura přinesl, ten nechtěl krást. Šel sem se záměrem kořenářku zamordovat.“

„Takže nám je to už jasné. Ale bude to jasné městské radě, aby upustila od toho hloupého nápadu pozvat sem exorcistu?“

„To víš, že nebude. Nicméně pár vzdělaných a obezřetných konšelů se přece jen najde. S těmi si soukromě promluvíme, a pokud přesvědčíme je, myslím, že se radnice trochu umoudří.“

„V tomhle případě nemusí být rozhodnutí rady jednomyslné, stačí prostá většina hlasů. A těch, o kterých si myslíš, že jsou chytří, těch je tam jen pár. Můžeme to zkusit, ale klid nebude, dokud vraha nenajdeme. A pak budeš mít klid i ty, protože oba nejspíše hledáme stejného člověka.“ Jakub ze Zbyn přikývl. I když ještě netušil, že to tak snadné není, jak si jeho přítel myslí, protože o jednoho a téhož člověka šlo, ale i nešlo. Jejich omyl omlouvalo jen to, že Jakub byl vdovec a Damián složil slib celibátu. Naštěstí notářův synovec Filip slib celibátu nesložil.

Naopak, něco tak zpozdilého nikdy udělat nemínil, stejně jako většina studentů.

Majdalenka pobíhala mezi stoly se džbánky piva a na každého hosta se uměla usmát. Patřilo to k řemeslu sklepnice. Většina chlapů byla přesvědčená, že k povinnostem sklepnice patří i jiné služby a někteří se jich v opilosti hlasitě dožadovali. Hanebnější holky by jim vyhověly, samozřejmě ne zadarmo. Tohle Majdalena nedělala nikdy. A pokud někoho v noci pustila do své komůrky, pak jen proto, že se jí líbil a choval se k ní hezky. Už nejméně půl roku se téhle výsady dostávalo jen Filipovi.

Líbil se jí a dokázal zcela uspokojit její potřeby. Nebyla v tomhle ohledu příliš náročná, protože po celodenní práci bývala většinou tak utahaná, že netoužila po ničem jiném než jít si lehnout. Samozřejmě sama. Přesto neusínala hned, neboť se jí o Filipovi zdávalo. Ač nerada, musela si přiznat, že se do něj asi zamilovala.

Jenže právě to byl kámen úrazu. Byla chudá a jak se mohla holka bez věna vdát? Natož za někoho z tak výtečné rodiny, jako byl Filip, synovec královského notáře. Dříve ji příliš netrápilo, že má měšec skoro pořád prázdný. Nic vlastně nepotřebovala. Za práci najíst dostala a střechu nad hlavou měla taky. Měšťan Kozlíček, který dům se šenkem vlastnil, byl hodný pán. Občas jí dokonce i koupil něco na sebe.

Naštěstí byl už hodně starý, a tak po ní nepožadoval nic, kromě práce. V tomhle ohledu ji však nešetřil. Pracovala od slunka do slunka, někdy i o kousek déle. Tak to prostě v šenku chodilo. Ráno musela uklidit dům, uvařit a pak se celý den věnovala hostům. Nebýt toho zatraceného Filipa, možná by byla i šťastná. Jenže v poslední době si až příliš bolestně uvědomovala, že nesmí snít.

Narodila se na vesnici, ale protože měla tři starší sestry, chtěl ji otec dát do kláštera. Na poslední chvíli mu utekla do Prahy. To bylo před pěti lety a měla to štěstí, že ji do služby přijal právě Kozlíček. Mnohé její kamarádky z venkova takové štěstí neměly. Pár jich skončilo v hampejzech a jiné se musely odvděčovat za službu svým pánům v noci. Jedna se dokonce přidala k bandě zlodějů, za to ji vyšlehali z města pryč.

Dopadla dobře, a kdyby se nezamilovala, dívala by se na svět úplně jinak. Jednou se přistihla, že pošetile přemýšlí, jak by přišla k penězům. Klidně i jinak než poctivě. Jenže tyhle myšlenky rychle zahnala, celý týden se pak kála a modlila se tucet otčenášů. Jak tak přemýšlela, najednou se otevřely dveře a dovnitř vrazil Filip.

Nikdy nevcházel tiše a skromně. Ještě se ani neposadil, a už halekal: „Má krásná Majdalenko, že mi doneseš džbánek piva?“ Nikoho jiného neobsluhovala tak rychle a s takovou radostí jako jeho. Když před něj postavila džbánek a natáhla ruku s otevřenou dlaní, truchlivě si povzdechl. „Nepřimhouřila bys dneska oči?“

Pravda byla, že mu tu a tam nějaký džbánek nechala bez placení, jenže teď to nešlo. Její pán seděl s několika přáteli u zadního stolu, a i když jí věřil, někdy ji po očku sledoval. Spíše ze zvyku, protože najít poctivého služebníka byl skoro zázrak. A to Majdalenka byla. Proto jí dovoloval, aby si v noci občas do komůrky za kuchyní přivedla milence. I když jako pán odpovídal za její mravopočestnost, přivíral oči. To byla odměna za její poctivost ve věci peněz. Být to před dvaceti lety, chodil by za ní sám.

Majdalenka očima Filipovi mlčky naznačila, že teď to opravdu nejde. Znovu si těžce povzdechl, vytáhl splasklý kožený váček a z něj vylovil stříbrný parvus. Pak váčkem zatřásl, aby bylo jasné, že je prázdný. „A jsem na suchu,“ dodal celkem zbytečně.

„Alespoň nebudeš vysedávat u piva, ale ve škole,“ opáčila s náznakem laskavého pokárání. Věděla, že lekce dnes ještě skončit nemohly a ona si vždycky přála, aby Filip úspěšně vystudoval a byl někdo. Ne kvůli sobě, ale měla ho ráda a přála mu šťastný život. I když si bolestně uvědomovala, že to bude s nějakou jinou ženou po boku. Snad bude nejen bohatá, ale taky hezká a milá.

„Vysedával bych ve škole, ale Mistr Damián lekce zrušil. Nejen dneska, ale možná i zítra a pozítří. Tolik času, a všechen bych mohl trávit s tebou tady. Jenže jsem žebrák a sedět tu na sucho? To by bylo hloupé.“

„Tak proto tu byl váš Mistr s tvým strýcem,“ přikývla chápavě. „Něco vyšetřují. Ne že bych je chtěla poslouchat, ale co tu mám celý den dělat? Jde jim o ten mord za rohem v Kožné.“

„Už jsem o něm slyšel,“ přikývl a žíznivě se napil. „Je toho plné město. Tak oni vyšetřování svěřili mému strýčkovi?“

„Jemu ne, ale Damiánovi. Pokud jsem jim rozuměla, pan královský notář má na starosti tu druhou smrt. V noci zemřela urozená paní Hedvika z Michalovic. A asi to nebyla smrt přirozená, jinak by si sám císař tvého strýce nepředvolal.“

„To že udělal?“ kroutil pochybovačně hlavou Filip. Byl to hezký vysoký mládenec, měl ostře řezanou tvář a trochu se podobal Jakubovi ze Zbyn. Jen neměl tak ostře zahnutý nos a vypadal nejen mužněji, ale také dobrotivěji. I když to bylo jen zdání, protože z těch dvou byl rozhodně větším uličníkem on. Jeho strýc byl naopak mužem, který díky svým zkušenostem uměl odpouštět. I Filipovi, a na to on často hřešil.

„Jde asi o vážnou věc,“ potvrzovala rychle Majdalenka, ale pak musela odběhnout, aby obsloužila dva netrpělivé hosty. Filip upíjel po malých doušcích a přemýšlel. Možná by mu strýc nějaké peníze dal, ale jemu se tak trochu příčilo ho neustále prosit. Dostával od něj na měsíc deset grošů, to byl odkaz jeho zemřelých rodičů. To nebylo málo, a navíc ve strýcově domě bydlel zadarmo, spal tam a jedl a školné mu Jakub ze Zbyn platil. Sám se divil, že mu tohle štědré zaopatření většinou nestačí.

„Pomohu ti,“ nadchla se hned. „Nikdo nemá o městě lepší přehled než my, holky z šenků. I rychtář se nás někdy přijde zeptat.“