Markéta Prášková 

Popel ve vlasech 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2026 

www.mobaknihy.cz 

moba@mobaknihy.cz 

© Markéta Prášková, 2026 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2026 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2787-6 (epub) 

ISBN 978-80-279-2788-3 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Prolog 1987 

Pozlacené rohy rakve se zalesknou v bledém slunci. Vybírali jsme ji s dětmi a ony samy navrhly, aby rakev pro jejich tátu nebyla z těch nejobyčejnějších. Chtěly mu tím naposledy vyjádřit, jak moc ho měly rády.

U hrobu se shromáždili všichni jeho známí. Hřbitov rámují holé větve dubů a na zemi leží vrstva jinovatky. Prosincový vítr mi proniká kabátem, ale zimu necítím. Necítím nic kromě balvanu v hrudi, který mě stahuje skoro k zemi. Nezvedám pohled od víka rakve, pod nímž leží můj manžel. Nehybný, tichý. Navždy vzdálený.

Kněz promlouvá k pozůstalým monotónním uklidňujícím hlasem. Vypráví o životě zesnulého, o jeho zásluhách a oddanosti rodině. Vlastně o našem společném životě, ale kolik toho může otec Pavel vlastně vědět? Nikdo nezná život naší rodiny tak dobře jako my sami.

Lidé klopí oči, někteří pláčou. Je jich tu víc, než jsem čekala, a jejich přítomnost mě naplňuje vděčností.

Svatopluk mě podpírá, jeho pevná ruka pod loktem mi dodává sílu. Bez něj bych se možná neudržela na nohou. Vedle stojí jeho žena a dcera, obě zabalené v kabátech a šálách. Vnučka mi připomíná, jak rychle čas ubíhá. Nedávno ještě holčička, kterou jsme chovali na kolenou, když k nám přijela na prázdniny, teď stojí s vážností dospělých a já se na ni dívám jako na zrcadlo vlastní minulosti.

Moje dcery, Olinka a Málinka, se choulí opodál. Drží se za ruce. Olinka je vyšší, s ostrými, elegantními rysy, které všichni tolik obdivovali na mém muži. Málinka má jemnější tvář, její pohled ale nese stejnou rozhodnost. Přilnula jsem k nim od jejich narození a chovala se k nim s největší vstřícností, obě ale stejně vždycky věděly, že moje pouto k nejmladšímu Svatoplukovi je silnější. Nikdy to mezi mými dětmi nevytvořilo zlobu nebo hořkost, spíš jen tiché přijetí.

Během farářovy řeči mi hlavou víří střípky vzpomínek. Na první setkání s mým mužem, na jeho úsměv a oporu i na jeho žádost o ruku. Prožili jsme spolu třicet devět let. Společně jsme vybudovali rodinu, za niž jsem mu tak vděčná.

Zvednu hlavu a všimnu si muže naproti. Povzbudivě se na mě usměje. Vlasy mu prořídly, obličej zbrázdily vrásky, ale pohled má stejně pronikavý jako před desítkami let. I na tu dálku, beze slov, si rozumíme.

Na rakev dopadne hrouda hlíny, obřad je u konce. Kolem se shlukují lidé, podávají mi ruce a vyslovují soustrast, ale já slyším jen tlumené hlasy, které se ztrácejí v dálce.

Syn mi podá rámě, já se o něj opřu a společně odcházíme.

Rodina se schází v seknici. V té staré seknici, kde se jedno roční období vlévalo do druhého a kde se za život vystřídalo tolik radostí i starostí, že by člověk mohl přiložit ucho a cítil by, jak se na něj ze stěn sypou vzpomínky jemné jako dech.

Stůl má tvar písmene L, jako vždycky, když se sejdeme všichni. V rohu bílého ubrusu se červená skvrna od borůvkové šťávy, kterou tam kdysi převrhla Alenka, ještě jako malá. Ten flek nikdy nešel dolů. Nevadilo mi to. Možná právě kvůli takovým nedokonalostem nám některé věci přirostou k srdci víc než jiné.

Venku se pomalu snáší soumrak. Dveře do předsíně jsou pootevřené a někdo právě pověsil kabát na věšák. Vzduchem se line vůně tvarohového koláče a vosku svíčky, která ještě doutná na příborníku vedle černobílé fotografie.

Moje dcery si vedle sebe špitají na pohovce, jejich manželé se ještě baví venku se sousedy. Svatopluk si nalévá kávu a dolévá i mně, aniž bych si řekla. Vnoučata také různě poposedávají, už nejsou malá, téměř všichni dospěli. Povídají si a já se usmívám. Ráda se na ně dívám a poslouchám jejich hlasy. Prožila jsem mnoho těžkých okamžiků, a přesto cítím tak obrovský vděk. Obklopuje mě sedm vnoučat a brzy se budu radovat z příchodu prvního pravnoučete.

Vedle mě si sedá Alenka. Moje nejmladší, právě sedmnáctiletá, vnučka. Tváře má rozpálené, oči jí svítí jako svíce v půlnočním kostele. Přisune si židli blíž, až se dotkneme koleny.

„Babičko, můžu ti něco říct?“ zašeptá a položí mi dlaň na hřbet ruky. Její dotek je teplý, dychtivý.

Přikývnu.

„Babi, víš, já… já jsem se asi zamilovala,“ lehce se zardí.

„To jsem ráda, holčičko,“ řeknu s úsměvem. Opravdu mám radost. „Přivedeš mi ho představit?“

„Určitě, babi. Budeme teď za tebou jezdit často. Jmenuje se Lukáš. A je to silný, víš? Takový…,“ usmívá se, „jako když najdeš něco, co jsi celý život hledala, i když jsi nevěděla, že ti to chybí. Teď už vím, že taková je láska a každý, kdo miluje, by měl jít za svým srdcem. Přes všechny překážky. Protože láska je to nejcennější, co máme…“

Usmála jsem se. Dojatě a taky trochu smutně. Cosi se ve mně pohne. Jako starý, těžký zvon v kostelní věži, který dlouho mlčel.

„Ano, láska je nádherná,“ přitakám. „A mocná. Ale taky… složitá.“

„Složitá?“ Alenka překvapeně zamrká. Její oči jsou tak čisté, že se před nimi člověk sám sobě stydí zalhat.

„Jak to myslíš?“

Můj zrak lehce přejede přes svatební fotografii na zdi. Mám na ní závoj trochu nakřivo a tvář plnou obav a očekávání. Vedle svého ženicha se téměř ztrácím. Pod rámem kdysi visíval růženec z lískového dřeva. Kuličky byly ohlazené od prstů, které ho tiskly při modlitbě, každá jako jedna kapka osudu…

„Někdy nastanou situace,“ říkám pomalu, „kdy nemůžeš dát přednost touze po svém drahém… Občas nad tím, co si přeje naše srdce, zvítězí jiné city. Ne méně důležité. Snad dokonce… větší.“

„Jaké city?“ zajímá Alenku.

„Třeba starost o druhé,“ odpovím s lehkým povzdechem. „Může se stát, že se štěstí jednoho člověka ztrácí v porovnání se štěstím mnoha jiných.“

Ztichne, ale drží mě o to pevněji.

Za okny se rozprostírá noc a na střechu zabubnují kapky deště. Stékají po okenním skle jako stíny dávných rozhodnutí. V hrudi se mi rozevírá zvláštní ticho, takové, ve kterém si člověk uvědomuje, že udělal, co měl.

Nořím se do vzpomínek na svého muže a život se mi před očima začíná přehrávat jako barevná páska…

1. ČÁST 
1944… 

1 

Byla jsem požádána o ruku.

Mohla bych si představovat, jak ve vyšívaných šatech kráčím uličkou k otci Janovi a ke svému ženichovi. Jindřiška Horáčková by roztančila prsty na klaviatuře kostelních varhan a rozezněla by se má svatební píseň. Přišla by celá vesnice. Celá možná ne, ale větší část jistě. Usmívali by se a někomu by i ukápla slza dojetí…

Za bezesných nocí jsem v tichu svého pokoje o této svatbě snila. Toužila jsem po ní. Ale ne dlouho. Jen několik týdnů nebo snad jen krátkých dnů… Srdce se mi při těch představách chvělo štěstím a cosi uvnitř mě láskyplně hřálo.

Přesto jsem odmítla… 

Musela jsem.

Nebylo možné nic podobného plánovat. Ne teď.

Rozhodně ne teď!

Netuším, proč jsem přemýšlela o neuskutečněné svatbě právě ve chvíli, kdy se vřava mladých kluků a holek hrnula do vagónů, obsazovala sedadla a v těsném prostoru rovnala těžké kufry.

Nestála jsem tu ze své vůle. Nechtěla jsem se tlačit s ostatními u stažených oken a naposledy hledat v davu svoje rodiče, maminku, která si otírá slzy, a tátu se sejmutým kloboukem, jak neslyšně drmolí proud modliteb. Příčilo se mi, že se Jarka, v obličeji bledá jako smrt, snaží usmívat, a i když nemusí, cítí se provinile. Nemůže za to. Narodila se o rok později než já… Na přeplněném vlakovém nádraží nemohli chybět ani kluci, Fáňa a Josífek. Mávali snad ze všech nejvíc a křičeli. Věděli, že mě má vlak odvézt daleko, a přáli mi šťastnou cestu. Zítra už jim nesvařím mléko na kaši ani jim do školy nenamažu chleby se sádlem. Všechno musí odteď obstarat Jarka.

I další rodiny přišly svoje děti vyprovodit a na nástupišti se nedalo hnout. Ani celé nádraží nemohlo pojmout ty davy lidí. Mnoho jich plakalo, a kdo neplakal, úzkostlivě zadržoval bolest uvnitř sebe. Každý rodič musel být zdrcený, když doprovázel svoje dítě na cestu s tím, že se možná nikdy nevrátí. Až daleko později jsem dokázala pochopit, co ve skutečnosti rodiče prožívali. Posílali svoje děti, dosud obklopené láskou v ochranné tvrzi rodiny, se vštěpovanými ideály ctnosti, čestnosti a humanity jako nádeníky do nepřátelské země.

Nedalo se přehlédnout, že na celou akci přísně dohlížely okupační úřady. Protože měly obavy. Česká veřejnost vydržela roky utlačování i dny a noci plné strachu, ale jakmile jim Němci sáhli na děti, odpor Čechů se přiblížil nebezpečnému vrcholu. Na nádraží konala službu protektorátní policie a agenti gestapa, všichni veškerými prostředky připraveni zasáhnout, jestliže by nespokojenost Čechů překročila míru a akce, o které se až dosud v protektorátním tisku a rozhlasu úzkostlivě mlčelo, mohla být sabotována.

Samotná mládež se ale mohla vzepřít jen těžko. Kdo by neuposlechl výzvy k odjezdu, toho okamžitě stíhala policie a už mu bylo připravováno místo ve výchovném táboře.

Dveře se zavřely a vlak sebou cukl. Mezi tisíci hlavami jsem naposledy vyhledala svoji rodinu a zvedla ruku k pozdravu. Ještě jsem na čele cítila maminčin křížek a slyšela tatínkova slova: „Buď na sebe opatrná. Nezapomeň, že tě máme rádi.“

Rozdrkotaný, nevytápěný, přeplněný vlak s příslušníky ročníku 1924, který se prezident Hácha rozhodl obětovat na oltář fašismu, se rozjel z pražského nádraží do nevlídného mrazivého dne, provázen tesknými myšlenkami všech, kteří zůstali s krvácejícími srdci na nástupišti.

Bylo 18. ledna 1944.

Držely jsme se s Ditkou za ruce a slzy, před rodiči utajované, se nám řinuly z očí jako slané vodopády. O tři měsíce starší Ditka měla v sobě cosi křehkého. Byla menší a na pohled jemnější než já, skoro jakoby upletená z tenkých nitek. Nosila dlouhé copy a ráda tancovala u muziky. Jako malé jsme se ve škole pohádaly o dvě ztracené učebnice, když jsme před panem řídícím svalovaly vinu jedna na druhou. Učebnice se tehdy nenašly a ani nevím, kdo za to vlastně mohl. Od té doby jsme se s Ditkou příliš nekamarádily. Dnes jsme ale odjížděly spolu a hledaly oporu jedna ve druhé. Ditce také přišel povolávací rozkaz a ani jí pokusy o vyřazení z evidence nakonec nevyšly.

Přes slzavou clonu jsme neviděly, bylo ale třeba pronést nějaké slovo, promluvit na ostatní, se kterými nás pojil stejný osud, a prolomit dusivou tíhu strachu.

S některými jsme se trochu znaly a s ostatními se rychle seznámily. Hanka, Bobina, Miloš, Honza, Tonda, Zdena.

„Vzali jste si teplé boty? Kam jste chodili do školy? Odkud přesně jste? Máte s sebou bábovku? Řízek? Pálenku?“ Během navazování prvních přátelství jsme se nakonec i rozesmály a výhledy z okna na zasněženou krajinu doprovázel družný hovor. První tíseň opadávala a slzy osychaly.

Brzy se do nás zakousla zima, takže jsme museli otevřít kufry, a kromě svačin hledat i záložní oblečení, teplé ponožky a rukavice. Bez rozpaků jsem ze dna kufru vylovila ručně pletené punčochy od maminky, které jsem při balení tvrdošíjně odmítala. Maminka by jen vědoucně pokyvovala, kdyby věděla, jak brzy jsem je s povděkem oblékla.

V Českých Budějovicích k nám přistoupil další zástup mladých, stejně jako my totálně nasazených na práci v Reichu. Nějak se jim podařilo vtěsnat do plných vagónů a za hodinu už byla část generace sotva odrostlých dětí s jejich právě probuzenou silou, s jejich plány a sny odvážena ze země neznámo kam.

„Ausweise bitte!“ vrazila do vagónu kontrola. Každý se musel prokázat legitimací a pracovním příkazem. Třásli jsme se zimou a zuby nám drkotaly o sebe jako prazvláštní orchestr, ale neodvážili jsme se příslušníkům wehrmachtu ani slůvkem postěžovat.

Po několika hodinách, z nichž každá trvala nekonečně dlouho, nám průvodčí německy oznámil, že vjíždíme do konečné stanice. Byli jsme utrmácení a zmrzlí na kost, okamžitě jsme ale stáli na nohou a hledali zavazadla.

Vlak zastavil před nádražní budovou s plechovou cedulí Steyr.

2 

Opět se dostavily obavy. Strach z neznáma, co vás obklopí a spoutá, že se vám skoro zatmí před očima. Na tom neznámém místě teď máme vystoupit a vyjít vstříc osudu, o kterém budou rozhodovat jiní.

Táhla jsem uličkou těžký kufr a málem bych spadla ze schůdků, kdyby mi nepomohly čísi ochotné ruce.

„Podej mi ho,“ natahoval se po kufru mladík v šedém pracovním oblečení.

Na nádraží na nás čekali čeští chlapci, kteří už ve Steyru pracovali.

„Kuba. Matěj. Bohouš. Jindra…,“ představovali se, ale sotva jsem si jejich tváře a jména mohla zapamatovat.

„Pojďte, pomůžeme vám s kufry a ukážeme vám ubytování,“ nabízeli se ochotně. Za ten milý projev kamarádství jsme s děvčaty pociťovaly nesmírný vděk, protože o slovo se opět hlásila nervozita a únava z cesty.

Lehce mrholilo, když se ohromné procesí mladých vleklo ulicemi rakouského města. Průmyslové centrum, kde se rodily zbraně a munice, působilo chladně. Krok za krokem jsme se přibližovali k rozsáhlému válečnému stroji, kterému jsme měli ode dneška sloužit i my.

„Steyr je pobočka Mauthausenu a někteří vězni z tábora tady pracují,“ zaslechla jsem vpředu. Vyděsilo mě to. Do tábora v Mauthausenu odvezli souseda Klímu a za svůj tříletý pobyt poslal pouze jediný dopis. Pak už jsme o něm neslyšeli.

Kluci nás provedli bránou, kterou z každé strany hlídal esesák s hakenkrajcem na rukávě. Vstoupili jsme do obrovského komplexu budov obehnaného plotem s ostnatým drátem. Kluci o něm mluvili jako o lágru, prý z německého das Lager, což znamenalo tábor, ležení nebo nouzové ubytování.

Bylo to průmyslové místo, strohé a chladné, bez duše. V nevlídném zimním odpoledni to zde vypadalo bezútěšně, jako na konci světa, kde Bůh zapomněl rozdat barvy. Viděli jsme samé omšelé tmavošedé zdi a hnědé dveře. Okna malá, úzká, jeden barák jako druhý. Všude tovární haly, plech, kouř a hluk. Na lágrovém dvoře se nacházely kůlny a různé přístavky, vystavěné v předchozích desetiletích, v době, kdy ještě budovy nebyly napojeny na elektrický pohon a dopravu obstarávaly koně. Komíny chrlily dým a naše kroky se spojovaly s rytmem strojů vycházejících z továren. Jako bychom tady ztráceli zbytky dětství, ode dneška jsme se měli stát součástí toho kolosu. Mezi podlouhlými domky vedla cesta, snad kdy si vydlážděná, teď však pokrytá bahnem. Lemovaly ji bedny s pískem k hašení požárů a kolem plotu rostlo porůznu několik stromů.

„V létě je tu trocha stínu,“ pronesl Bohouš, „a koruny stromů snad částečně ochrání před střepinami při náletech.“

Otřásla jsem se.

Míjeli jsme nekonečné hromady uhlí a nohy se nám bořily do mazlavého černého bláta. Černá dokonce vířila i vzduchem. Než jsme se dostali k ubytování, pronikl nám všudypřítomný mour do nosu a rozkašlali jsme se.

Těšily jsme se, že si v baráku, kam jsme byly s Ditkou přiděleny, konečně odpočineme a zahřejeme se.

Uvnitř jsme se ale musely vyrovnávat s naprostým šokem.

V baráku se netopilo, na zemi ležely divné hadry a jiné zbytky, slamníky byly rozházené, špinavé, vlhké a zatuchlé.

Zůstaly jsme s děvčaty jako zařezané, nejraději bychom za sebou práskly dveřmi a utíkaly zpátky domů.

Taková možnost ale neexistovala, za války se člověk nemohl rozhodovat svobodně. Nezbývalo než si honem vyhrnout rukávy, nanosit kýble s vodou a pustit se do úklidu. Anežka z Říčan, akční právě dvacetileté děvče s jiskrou v oku, se chopila vedení a rozdělila úkoly. Já jsem vytírala podlahu, Ditka se postarala o zatápění v rezavých kamnech, abychom k nim všechny po práci usedly. Trvalo dlouho, než jsme se ohřály, ale o to příjemněji jsme se cítily.

Zabrala jsem si ušmudlaný štrozok z papírové pytloviny, položila na něj nepovlečenou deku bůhví po kom a polštář nacpaný senem, který jsme vyfasovali ve skladu.

Pokud se nám zdálo, že jsme si s českými děvčaty ubikaci tak nějak uzpůsobily, večer nás čekalo další překvapení. Do baráku se k nám stávajícím patnácti vtěsnalo dalších dvanáct dívek, které byly narychlo převezeny z Vídně po vybombardování jejich tábora. Ukrajinky, Polky a jedna Němka.

Všechny úzké palandy se zaplnily do posledního místa a několik dívek si muselo ustlat na zemi.

Večerní mytí se rovněž podobalo hororu. Uskutečňovalo se v nevytápěné umývárně, kam jsme musely přeběhnout přes dvůr plný bláta, které se lepilo na podrážky. Silné reflektory vrhaly na cestu kaluže světla a proti hvězdnému nebi se rýsovaly obrysy ostnatých drátů. I nejstatečnější z nás se chvěly strachem. Snad nás nakonec nepřivezli do koncentračního tábora? Betonová podlaha ve sprchách studila a ucpané odtoky nevábně páchly. Osm kohoutků z deseti nefungovalo. Teplá voda, jen o něco vlažnější než studená, ale jako zázrakem tekla, jak měla. Cpaly jsme se s děvčaty pod tekoucí pramínek a pištěly zimou.

„Do toho sajrajtu na dvoře musíte mít dřeváky a do dílny nějaký pracovní plášť,“ radily zkušenější holky.

„V tom, co jste přijely, dělat nemůžete. Taky potřebujete pořádné fusekle. Na dílně mrzne.“

Něco se nám podařilo odkoupit od spolubydlících, o něco jsme požádaly naší Lagerführerin, ale na její pomoc se prý spoléhat nedalo.

Večer jsme v chladné jídelně dostaly řídkou kapustovou polévku bez chleba. Talíře cinkaly, lžíce narážely na smalt, někdo kašlal, jiný tiše mluvil jazykem, kterému jsem nerozuměla. Vzduch byl těžký, voněl po kapustě, potu a cigaretách. Polévka se téměř nedala pozřít, žaludek se mi kroutil při každém soustu. Teď už jsem ale naplno pochopila, že se tady ničeho víc nedomůžu. To byla jediná jistota otroka, který není zajímavý jinak než jako pracovní síla.

Hned první večer jsme s Ditkou psaly domů.

3 

První pracovní den začal snídaní, skývou chleba a řídkou polévkou. To hlavní nás ale mělo teprve čekat. U východu nám rozdali průkazy a kulaté plechové odznaky z černého kovu, matné, studené na dotek, s vyraženým číslem uprostřed. Měli jsme si je připnout na hruď viditelně a bez protestu. Tím jsme se oficiálně stali Ausländery neboli cizinci z protektorátu, označenými jako dobytek na trhu. Pracující Rakušané měli odznaky v červené barvě.

Potom každý z nás obdržel pokyny, kam se jít ihned hlásit.

Okolo továrny Steyr – Daimler – Puch AG se tyčily vysoké hlídací věže a ozbrojené stráže sledovaly každého, kdo se střeženým prostorem pohybuje. Skoro jsme s Ditkou a Aškou, jak jsme začaly po vzoru ostatních Anežku oslovovat, běžely. Bloudily jsme mezi betonovými stěnami hal, které vystupovaly proti šedivému nebi jako monolity. Z komínů stoupal dým a naplňoval okolí oblakem popela a výparů z kovů a chemikálií. Vzduch byl těžký a nepříjemně páchl. Ve všech směrech proudilo mnoho lidí, nuceně nasazených dělníků z různých koutů Evropy. Miliony německých mužů na frontě museli v jejich práci nahradit cizinci, civilisté a váleční zajatci.

Snažila jsem se nemyslet na válečnou povahu tohoto bezútěšného prostoru, děsivého symbolu nadvlády nacistického režimu. Ze stěn a železných plotů na mě padal chlad, jako by samotná továrna toužila naše mladé životy nadobro pozřít.

„Poběžte,“ popoháněla nás Aška.

Zvedal se vítr a s ním i černý prach. Kolem chodníku poletovaly odpadky. Vnímaly jsme tlumený hukot strojů, přerušovaný občasným klepáním, které jako by vycházelo ze samotných hlubin země.

Konečně se nám podařilo najít správnou tovární budovu.

Werkschuts, podnikový strážník, nás odchytl u vchodu, křičel něco ve smyslu, že jdeme pozdě na směnu, a dlouhými kroky nás hnal obrovskou halou. I za dne se topila v šeru, osvětlená bledými žárovkami zavěšenými pod vysokými stropy. Řady strojů a montážních linek se zdály nekonečné. Frézy, brusky ani soustruhy se nezastavovaly, jejich monotónní zvuk doprovázel každou minutu pracovní směny. Ve vzduchu se vznášel kovový prach, štípal v očích a pronikal do plic. Muži a ženy manipulovali s těžkými součástkami leteckých motorů, spojovali je na pásu nebo je kontrolovali u dlouhých stolů. Pracovali mechanicky, rutinně, bez možnosti oddechu, vystaveni neustávajícímu hluku a ani nezvedali hlavy, když kráčeli nově příchozí.

Každou z nás Werkschuts přidělil k jinému stroji.

Vyfasovala jsem práci u brusky. Na běžícím pásu ke mně přijela součástka do leteckého motoru, měla jsem ji změřit, správně umístit do stroje a stroj zapnout, aby součástku obrousil na potřebnou míru. Změřit, obrousit, vyndat, přijíždí další součástka a tak dál celých deset hodin. Z ostré řeči podnikové stráže jsem vyrozuměla, že chyby zde nejsou tolerované a každý zmeškaný pohyb nebo chybný úkon znamená trest. Zpomalit se nedalo. Jakmile bych práci zdržovala, součástky by se mi začaly rychle hromadit.

Pracovala jsem soustředěně a co nejrychleji a za chvíli jsem už získala jistý cvik. S děvčaty, která odvedli jinam, jsem nepromluvila za celé dopoledne a ani s jinými pracovníky nebylo možné komunikovat. Vorarbeiter, vedoucí směny, nám pořád dýchal za krk. Jakmile někdo nepracoval dost rychle, okamžitě přiběhl a rozkřičel se, že jde o sabotáž.

V poledne jsme konečně dostali třicetiminutovou přestávku, a tak jsem rychle vyhledala Ditku a Ašku. Poobědvaly jsme polévku z esšálků, kterou jsme si ráno přinesly, a svěřily se navzájem s prvotními dojmy. Ditka skoro brečela. Drobná mechanická práce jí nešla a nestíhala přijíždějící součástky odbavovat v předepsaném tempu.

„To se spraví, uvidíš,“ utěšovala jsem ji. „Zítra ti to půjde líp. Zvykneme si.“

„Holky,“ řekla Aška. „Je to tady strašné a já mám úplný odpor vyrábět Němcům zbraně, aby jimi vraždili spojence, kteří nám chtějí pomoct. Ale je válka a naším nejdůležitějším úkolem je přežít.“

Ditka kývala hlavou. Po pauze se vrátila k fréze a zabrala se na celé odpoledne do jednostranné úmorné práce. Němečtí dozorci sledovali každý náš pohyb. Procházeli halami, stříleli po nás ostrými pohledy a nešetřili tvrdými slovy.

Po prvním dnu jsem cítila jenom nechuť a unavené ruce se mi chvěly tíhou nové reality. Z kouře a zápachu mazadel jsem ztěžka dýchala a k večeru jsem bojovala se záchvaty kašle.

4 

Do snu mi proniklo něco nepříjemného. Dlouhý, trýznivý tón, který nešel odehnat. Převalila jsem se na slamníku, oči rozlepené jen napůl, pak mě ale dokonale probudil výkřik.

„Sirény!“

Krev v žilách se mi na vteřinu zastavila.

„Bombardují nás!“ volal jiný hlas.

Ditka se celá třásla, když zmateně hledala kabát. Ostatní děvčata, rozespalá a plná strachu, se ve spěchu oblékala a opouštěla ubytovnu. Chvatně jsem si natáhla šaty a chytila svrchník. Na ostatní věci nebyl čas.

„Rychle, rychle!“ volala ode dveří Maruška. Z venku se nesl křik prchajících, sirény zesilovaly, panika rostla. Doma se vědělo, že spojenecké bombardéry míří na továrny rakouských a německých měst, ale nenapadlo mě, že mě nálety zastihnou hned první noc po příjezdu.

Vyřítily jsme se s Ditkou z ubytovny a náhle nevěděly, co v nastalém chaosu dělat.

„Luftschutz!“ volal nějaký voják. Vyzýval, ať se schováme do krytu.

„Kryt bude přeplněný!“ zakřičel Čech znalý situace.

„Utíkejte mimo areál!“

Okamžitě se rozeběhl k lesíku za továrnou a my jsme jako zvířata ve stádu utíkali za ním. Kvůli přísnému zatemnění oken nesmělo svítit nic, co by bylo vidět zvenčí, a ve tmě se dalo jen sotva orientovat. Naštěstí svítili někteří odvážlivci kapesními baterkami, zastíněnými kusem látky a někdo držel i svíčku, kterou pro tyto účely vytáhl z kapsy.

Hluk zesiloval, jak se rozezlení spojenci blížili. Při pohledu vzhůru mě polila hrůza. Bombardéry se proti nebi třpytily jako stříbrní ptáci, seřazeni do přesně sevřených útvarů. Kolem nich kroužily divoké černé tečky stíhaček. Země se roztřásla prvním výbuchem a Ditka vykřikla. Klopýtaly jsme dál, ještě několik desítek metrů… Konečně jsme se skryly pod stromy. Moment úlevy netrval dlouho, protože ani les nemohl poskytnout velké bezpečí.

„Pojďte rychle!“ slyšela jsem Ašku navigující mě a Ditku dál.

Země se otřásala dalšími výbuchy a v zemi po nich zůstávaly krátery plné bláta a sněhu. Letadla prolétala nad námi, jejich hučení trhalo uši.

Mezi stromy se vyloupla dřevěná chatka.

Ihned jsme vpadly dovnitř a ocitly se mezi dalšími ukrývajícími se dělníky, italskými a polskými zajatci a dalšími nuceně nasazenými auslendry. Schoulená těla se k sobě tiskla strachem, hluk zvenku tu doprovázelo tiché vzlykání.

„Heli,“ zvolala Aška, abychom se s Ditkou vmáčkly k ní. Lapala po dechu a oči měla plné slz. Sklonila jsem hlavu a drkotala modlitbu k andělu strážnému, abychom to všichni přežili.

Konečně bomby utichly a kolem nás, kteří jsme zůstali v domku vydáni napospas osudu, se rozprostřel rajský klid. Tělo jsem měla ztuhlé a zkroucené, mysl zamlženou šokem. Stále ještě se nikdo neodvažoval pohnout. Ditka tiše vzlykala.

Konečně se začali zvedat první odvážlivci a vycházeli ven. V lese se třpytil sníh a drobné rampouchy na větvích borovic.

Před našima očima se ale odehrávala skutečná tragédie…

Továrna hořela. Haly ležely v sutinách. Plameny olizovaly stroje, které ještě před chvílí pracovaly na výrobě zbraní. Co nás ještě včera drželo ve strachu, se samo hroutilo. Ozývalo se nové hučení, tentokrát ne z letadel. Přijížděly německé jednotky, aby zkontrolovaly škody a začaly organizovat úklid a opravy.

5 

V následujících dnech byl ve městě i továrnách přerušený elektrický proud, netekla pitná ani užitková voda a nikdo se nestaral ani o jídlo, takže jsme s děvčaty byly o hladu a trávily čas na ubikaci. Po otřesné zkušenosti s náletem jsme si připravily ranečky s nejnutnějšími věcmi, abychom byly připraveny, až se znovu rozječí siréna. Brzy se podařilo nejnutnější závady odstranit a my se musely vrátit k soustruhům a bruskám. Náš svět ohraničovaly pouze prostory studené, hlučné továrny a nepohodlné ubytovny.

Dočasným azylem se mi stávala uzoučká palanda u stropu, metr a půl čtvereční mého soukromí, kam jsem uléhala se vzpomínkami na rodiče a sourozence a vysílala k nebesům proud neslyšných modliteb.

Neobklopovala mě ale rutina v pravém slova smyslu, jako když se nic nového neděje a budoucnost se ukrývá v nudě. Ve Steyru ne. Rakouská továrna, kde se denně vyrábělo vojenské vybavení pro Wehrmacht, se nacházela v hledáčku spojeneckých bombardérů. Nad Německem prolétávaly svazy amerických a britských letadel a my jsme byli nuceni žít v neustálém strachu.

Někdy se nám po spuštění sirén podařilo vmáčknout do některého krytu v prostorách továrny, ale pro přeplněnost se tam nedalo dýchat a leckdy ani dostat. Jindy jsme s Ditkou raději prchaly z areálu a hledaly úkryt jinde.

Po skončení každého náletu se rakouský lid, zajatci a auslendři vykulili na povrch a rychle se začalo s obnovou práce. Pouze se stále větší úzkostí. Uprostřed zničených budov se jen těžko dalo vrátit k běžným denním starostem.

Útěchou mi bývaly dopisy, které německá pošta pravidelně přinášela. Rodiče na mě mysleli a snažili se psát samé dobré zprávy. Stejně jako já. Kdyby maminka věděla, co se tady doopravdy děje, do týdne by zešedivěla.

Kromě Ditky a Ašky jsem se přátelila i s dalšími děvčaty z Čech, ale sblížila jsem se i s některými Ukrajinkami a Němkami. Ina a Gerda, dvě o něco starší Němky, nám ukázaly část lesa, kam se při náletech běhají ukrýt. O nedělích, když jsme měly volno, jsme vyrážely právě tam. Rády jsme na chvíli opustily vlhkost a špínu ubytovny, ztrouchnivělost textilií a bezútěšnost omšelých prostor.

6 

Každý den začínal stejně. Brzkým buzením v chladné ubikaci, kde vlhkost pronikala do každého kouta, takže jsme vstávaly unavené a s těžkými víčky.

Ve spěchu jsme běžely do kantýny, jak jsme říkaly společné jídelně. Stěží jsme se tam mohly vejít, protože lágr byl přeplněný. Podle českých kluků se ve Steyru pohybovaly dva až tři tisíce totálně nasazených. Tomu odpovídala i strava vývařoven. Naší jedinou starostí bylo vystát nekončící fronty na eintopf, přestože na jídle jsme si nikdy nepochutnaly. Tak hrozné šlichty bychom doma nepozřely a jen těžko bychom to daly zvěři. Tady jsme ale snědly všechno do posledního sousta, protože jsme nic jiného k jídlu nedostaly.

Po jídle zase honem ven, prokličkovat mezi projíždějícími náklaďáky a rychle do hal. Následovaly monotónní směny u strojů. Aby výroba uspokojila poptávku nacistické armády, probíhala práce ve dne i v noci. Lidský život tady ztrácel hodnotu a stával se jen dalším ozubeným kolečkem ve válečném stroji.

Když přišla přestávka, scházeli jsme se s mládeží v koutku mimo dohled dozorců a potichu si povídali. Smáli jsme se maličkostem, vymýšleli přezdívky nadřízeným a snažili se uprostřed bezútěšné továrny najít aspoň střípky normálního života. Občas jsme dokonce plánovali, co všechno budeme dělat, až válka skončí. Přátelství s ostatními českými dívkami a chlapci tvořilo malý ostrov radosti v moři trápení a dávalo mi sílu přežít další den.

Po směně nás na ubikaci čekala další bitva. Tentokrát s neúprosným mourem, který se vznášel všude, nikdy se nedal smýt, dostával se do oblečení, do vlasů, a dokonce i do úst. Ať jsme se snažily sebevíc, nedalo se ho zbavit.

„Holky, slyšely jste dneska Grünfeldera?“ smála se Ditka, když drhla prádlo v mýdlových bublinách. „Jak křičel na toho Rusa, co omylem spustil lis? Myslela jsem, že mu z pusy vyletí šrouby!“

„Ten s nablýskanýma botama?“ ptala se Maruška.

„Jo, přesně ten! Grünfelder, náš mistr přes řev. Ale víte co? Včera prý zakopl o bednu a natáhl se přímo mezi plechy,“ smála se Ditka zvonivě. „Všichni ztuhli, nikdo se ani nepohnul, ani mu nikdo nepomohl… a on se zvedl, otřepal a řval ještě víc! Jako kdyby to byla naše vina, že neumí dávat pozor.“

„A co ta nová dozorkyně? Ta s pisklavým hlasem. To je taky postrach,“ zabručela Majka.

„Frau Kellerová?“ ušklíbla se Ditka. „Když zakřičí Achtung!, tak si i krysy pod postelí dají pozor, aby nerámusily. Ale když jde, vržou jí boty. Jako špatně naladěný housle.“

Dívky se rozesmály. Únava jim sedala do ramen, ale smích je na chvíli rovnal.

„Jestli přežijem, Ditko, sepíšu o tomhle blázinci román,“ smála jsem se také.

„Nezapomeň připsat, že jsem v kantýně už dvakrát ukradla chleba s grácií baletky,“ dodala Ditka.

Když večer dozněly i ty nejposlednější hovory, stále a znovu jsem vzpomínala na své blízké. V duchu jsem počítala dny a doufala, že válka brzy skončí. Modlila jsem se, abych se vrátila domů v pořádku a mour celého Steyru zůstal jen neblahou černou vzpomínkou.

7 

Po studeném mytí, dvě hodiny po skončení směny, jsme se s Aškou a Lidkou hřály na palandách blízko kamen. Venku fučel vítr, opíral se do zdí a lámal se o okenice.

Lidka, vysoká dívka s rezavými vlasy, na mě rozpustile zamrkala. „Helenko, vyprávěj nám něco o svém milém,“ naklonila hlavu ke straně. „Vyrozuměly jsme, že máš doma známost…“

Pousmála jsem se. Večery patřily dívčímu brebentění a děvčata úplně nejraději hovořila o chlapcích. Některé dívky je musely zanechat doma, jiné navazovaly romantická přátelství přímo v lágru. Všechny ale s povytaženými krky naslouchaly a uculovaly se. Ráda bych jim popsala svého Petra, pořád jsem přece v duchu vídala jeho tvář, nezbedný výraz a oči, které se smály dřív než ústa.

Nejednalo se ale o veselé povídání.

„Povídej, Helo…,“ přitočila se k nám Jana z Přelouče.

„No, víte…,“ mumlala jsem a klopila zrak k zemi. Prsty jsem si nervózně pohrávala s kouskem šedé deky, přehozené přes ramena. „Je to složité.“

Jana se posadila vedle mě a přitáhla mě za loket k sobě. „Můžeš nám to říct,“ řekla měkce. „Všechny máme nějaké problémy a je dobré svěřit se ostatním.“

Nervózně jsem tedy pootevřela truhlu zamčených vzpomínek a chvíli je nechala volně proudit ven.

„Měla jsem milého. Jmenoval se Petr,“ začala jsem pozvolna, jako bych potřebovala vážit každé slovo. „Bydleli jsme ve stejné vesnici kousek vedle sebe. Nikdy jsem neměla bližšího kamaráda.“

„Zní to tak romanticky,“ povzdechla si Aška.

„Zasnoubili jsme se.“ Bodlo mě u srdce, když jsem se v duchu přenesla do té krásné doby.

„Jsi zasnoubená?!“ vyjekla Lidka.

„Chtěli jsme se vzít už od dětství. Petr byl hodný. Krásný. Skvělý… Určitě by se vám taky líbil. Jenže…“

Těžce jsem dýchala. Teď přicházela na řadu ta tísnivá, řezavá, dosud nezahojená část.

„Jenže?“ natáhla Lidka hlavu.

„Zemřel,“ zašeptala jsem.

Dlouho potlačované slzy se konečně uvolnily.

„Měl smrtelnou nehodu…“

Rozprostřelo se ticho. Děvčata nevěděla, co říct. Ztratit blízkého člověka je zničující, a to i za války, kdy se lidské ztráty stávaly denní realitou.

„To je strašné,“ zašeptala Jana, která nakonec našla sílu promluvit. Přitiskla se ke mně a dlouho mě objímala.

S Petrovou smrtí jsem se dosud nevyrovnala. Do noci jsem potom plakala do polštáře.

Minimálně tři večery v týdnu se my, mladí auslendři, dívky i chlapci, scházeli v prostorách kantýny, kde jsme si povídali a vzpomínali na ztracenou vlast. Chodila jsem tam jen občas. Po celodenní dřině jsem se těšila na sprchu, i když studenou, a potom jsem si raději špitala s děvčaty na ubytovně, kam by samozřejmě werkschutz chlapce nepustila.

Ditka s Janou mě tam ale hned druhý večer dotáhly, protože do kantýny prý teď chodí nějaký Mirek, který hraje na kytaru a krásně zpívá.

„Ahoj,“ pozdravily jsme Pavla, Káju a Tomáše, kluky z naší haly, a s dovolením přisedly k jejich stolu.

„Ahoj holky,“ usmál se kudrnatý Kája a otočil se na Tomáše, dnes neobvykle zasmušilého.

„Slyšel jsem, že Honzu na útěku chytili a poslali do tábora v Spergau…“

Natáhla jsem uši. Zajímalo mě, co se děje našim známým.

„Trestají tam lidi jako nepříčetní,“ mračil se Tomáš. „Zajatci pracují na dlouhých, těžkých směnách bez odpočinku. Mýdlo ani ručníky tam nikdy neviděli, prádlo se zajatcům nevyměňuje a o doktorovi by si mohli nechat zdát.“

„A slyšeli jste o Haringenu?“ zeptal se Pavel. „Kluci tam dřou jak otroci, makají v solných dolech. Ráno nikdo neví, jestli dožije večera.“

„Brácha mi zase povídal o Záluží, nevím už, kde to je,“ řekl Kája. „Zajatci makají do úmoru, bez jídla a přestávek a v barácích jsou namačkaní tak, že v noci může ležet jenom půlka a ostatní musí stát. Když přijde nálet, nesmějí se ani schovat v krytu…“

„Byl jsem šest týdnů na převýchovu u Gross-Werenu…,“ přiznal náhle Tomáš.

Vyrazil nám tím dech.

„Před rokem,“ dodal. „Budíček jsme měli ve tři ráno a směna trvala do šesti večer. Byla to těžká práce v močálu. Kápové nás denně mlátili a po šichtě probíhalo ještě několik hodin trestné cvičení. Spali jsme nejvíc čtyři nebo pět hodin. Z únavy a hladu jsme padali vyčerpáním a neminul den, aby navíc několik vězňů nebylo popraveno. Museli si lehnout na zem a čekat, až je zezadu střelí do týla. Ani nevím, jak se mi podařilo přežít.“

Zachvěla jsem se.

Kdo porovná, jaký pracovní tábor je horší a kde zajatci trpí nejvíc? Všechny jsou strašlivé.

8 

Pohybovala jsem se někde mezi spánkem a bděním. Vedle mě se hnula Hanka, něco ji probudilo. Dřevěné palandy začaly vrzat jedna před druhou, v baráku s námi spaly další desítky žen.

„Poplach?!“ zamumlala Hanka rozespale, ale v jejím hlase už zazníval strach.

„Pojďte! Musíme pryč!“ vyskočila jsem a sbírala si věci – malý uzlík s doklady, šaty, botami a trochou jídla, které jsem si šetřila na nejhorší časy.

Držely jsme se s Ditkou u sebe a utíkaly k lesu. Blízko cesty žil hajný, vousatý muž s jizvou na bradě, ke kterému se auslendři při náletech občas stahovali.

Zběsile jsme s Ditkou zabouchaly na dveře.