Hana Marie Körnerová 

Počkej na mě 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2026 

www.mobaknihy.cz 

moba@mobaknihy.cz 

© Hana Marie Körnerová, 2026 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2026 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2814-9 (epub) 

ISBN 978-80-279-2815-6 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Tuto knihu věnuji památce mých prarodičů Mařenky a Jaroslava, kteří mi až do konce svých dní byli oporou a životním příkladem.

S láskou Hana 

Předmluva 

Na konci cesty vám život připadá jako písek protékající mezi prsty. Stačí závan větru a je pryč. A tak než nenávratně zmizí, ráda bych se s vámi o několik zrníček podělila.

Léta mám v hlavě stejný obrázek. Zaryl se mi do paměti a úzce souvisí s tím, o čem chci psát.

Kdysi – především na vesnici – bývalo zvykem, a někde pořád ještě je, zvonit zemřelým. Říká se tomu umíráček a ten klinkavý zvuk oznamuje sousedům, že je opustil člověk z jejich středu. Zvon z kostelní věže pak symbolicky provází jeho duši na poslední cestě.

Když se ozval umíráček, oznamující smrt mého dědečka, vybelhala se babička na zápraží a hlasem plným bolesti volala: „Počkej na mě! Já tu nechci zůstat sama. Počkej na mě!“ Zoufalství a hloubka jejího žalu mě tenkrát zaskočily. Bylo mi dvacet dva let a životní zkušenosti mě teprve čekaly. Celé měsíce, v nichž rakovina užírala dědečkovo tělo i mysl, jsem ji vídávala sedět u jeho postele. Držela ho za ruku a mluvila na něj, i když ji ke konci už nevnímal. My ostatní jsme nemohli dělat nic, jen tlumit bolest a bezmocně přihlížet, jak se z něj neúprosně vytrácí život. Jak se ten silný, pevný a neústupný člověk mění v pouhý stín. Všichni jsme věděli, že smrt je v jeho případě vysvobozením, ona se přesto s jeho odchodem nechtěla a nedokázala smířit. Povídala si s ním a zřejmě slyšela i jeho neexistující odpovědi, neboť po sedmi desítkách společně strávených let moc dobře víte, co by vám ten druhý odpověděl.

Teď se opírala o křídlo dveří, doslova na něm visela, třásly se jí ruce i nohy, a já hloupá se ji pokusila od těch dveří odtrhnout, abych ji podepřela. Odvrátila se, nechtěla mou pomoc. Držela se ze všech sil a s hlavou zdviženou ke kostelní věži volala:

„Počkej na mě! Já tu nechci zůstat sama!“

Nechápala jsem ji, zoufalství čišící z jejího hlasu mě děsilo a v mé mladistvé naivitě i trochu uráželo.

„Ty přece nejsi sama! Máš nás!“ přesvědčovala jsem ji.

„Všichni tě máme rádi. Nejsi sama a nikdy nebudeš!“

Neposlouchala mě. Marně jsem jí připomínala mého dvouletého synka, její první pravnouče, které zbožňovala, marně jsem mluvila o miminku, které bude mít moje sestra.

„Zůstala jsem sama! Jak teď mám žít? Sama…“

Zazlívala jsem jí ta slova, měla jsem pocit, jako by nás vymazala. Nebyla přece sama. Vždyť měla nás. Odjakživa. Tedy od mého „odjakživa“, neboť se k nám s dědečkem přestěhovali po mém narození. Žili jsme společně ve velkém domě, který býval kdysi školou, a ještě předtím panským domem slušně velkého statku. Tři generace pod jednou střechou. A po narození mého syna dokonce čtyři.

Jak bych jí tenkrát mohla rozumět.

O čtyřicet čtyři let později jsem poslouchala stejně vyzvánějící zvon, a přestože vedle mě stály moje děti a vnoučata, cítila jsem přesně to, co tenkrát ona: bezbřehou prázdnotu, kterou nemůže nic vyplnit. Člověk, s nímž jste žili půl století, je pryč. Nenávratně. Je to stejné, jako by vám utrhli část těla. Ruku, nohu a kus srdce. Život, na který jste byli dva, už neexistuje. Jen ta zoufalá, všepohlcující prázdnota. A vůbec nezáleží na tom, jestli jste spolu celé dni mlčeli, nebo se naopak hádali (většinou o tak „důležité“ věci, jako jsou špinavé fusekle, nezalitá zahrada nebo volba prezidenta). A nezáleží ani na tom, jestli jste spolu žili den co den, anebo vás naopak práce vzdalovala na dny i týdny. Pro pocit sounáležitosti vzdálenost nic neznamená. Pořád jste dva. Na mlčení, hádky, radosti i tragédie. Dva v dobrém i zlém.

To prázdné místo bolí a nezahojí je ani čas, jak vám tvrdí všichni, kteří se vás pokoušejí utěšit. Čas má sice sílu otupit nejostřejší hrany, prosít vzpomínky a milosrdně uchovat především ty dobré, ale tu bolavou prázdnotu zacelit nedokáže.

Babička pak celé dny sedávala bez hnutí s pohledem upřeným do prázdna a s rukama složenýma v klíně. Ona, která nikdy své ruce zahálet nenechala. Většina babiček z oněch časů byla prostě taková. I když si na chvíli sedly, vždycky musely něčím zaměstnat ruce. Nejčastěji spravovaly věčně potrhané (především dětské) oblečení, štupovaly ponožky, přišívaly knoflíky a záplaty nebo páraly staré svetry, aby z nich upletly novou šálu a čepici. Jindy přebíraly rybíz, krájely jablka na křížaly, loupaly ořechy na koláč… Teď se zastavily a najednou působily stejně mrtvě jako ten pohled upřený do prázdna.

Dneska už dobře vím, jak se tenkrát cítila. Vím, nač myslí osamělý člověk v oněch dlouhých nočních hodinách, kdy se mu vyhýbá spánek a jeho společníkem je pouze prázdnota a smutek. Prázdnota po životním partnerovi, s nímž vás spojovalo mnohem víc než jen razítko v oddacím listu. Na tuhle prázdnotu nepomůže ani práce, ani vnoučata, která občas přijedou na návštěvu, ani psi a kočky, které zachráníte, vyléčíte a dáte jim domov.

Tahle kniha je o lidech, jejichž životy se spojily na samém začátku dvacátého století a prolínaly se s mnoha jeho osudovými událostmi. Narodili se v roce 1900 a 1901, poznali se v první třídě obecné školy a zůstali spolu až do roku 1976, kdy je rozdělila smrt. Ačkoli ani ta ne, protože odešli rychle po sobě.

Na jednu stranu mě jejich život trochu děsil, neboť v něm z dnešního pohledu (rok 2026) bylo jen málo radosti a bezstarostné zábavy. Dnes je zábava náplní života podstatné části populace. Náplní života prarodičů (stejně jako tomu bylo u tisíců generací před nimi) byla práce. A s ní související povinnosti a starosti. Zábava přišla na řadu až pak. Jako odměna za práci. Je to logické. Hry patří dětství, dospělý člověk nachází uspokojení v práci. V pocitu, že jste obstáli a něco dokázali, že jste uspěli a něco po vás zůstane. Že když se na konci své pouti ohlédnete, neuvidíte prázdno. Pokud si celý život jen hrajete, jaké uspokojení z toho můžete mít? Co za sebou uvidíte? Život strávený zábavou a nicneděláním? Zabíjením dlouhé chvíle? Strašná představa. Zhmotnělé prázdno…

Jejich život byl plný překotných událostí a zvratů, neboť takové bylo dvacáté století. Kvůli dvěma světovým válkám se jejich svět dvakrát zhroutil a bylo jej třeba vybudovat znovu. Vždyť po každé válce jsou v troskách nejenom domy nebo továrny, v troskách je celá společnost. Staré je nenávratně pryč a vy začínáte od nuly. A když to všechno vybudujete, máte dobrý pocit, že vaše děti, vnoučata a pravnoučata nic z toho podstupovat nemusí. Že budou mít snadnější a lepší život. A především – že už nikdy nebude válka. To neustále opakovali všichni, kteří ji zažili.

Ať první nebo druhou, anebo obě. Už nikdy nesmí být válka! Protože válka je ta nejstrašněji věc, která může lidstvo potkat.

Jejich soužití mě dojímalo, jako téměř každý tak dlouhý vztah. V dětství jsem si to samozřejmě neuvědomovala. To až daleko později. Když v průběhu vlastního života pochopíte, že zestárnout spolu není samozřejmost. Je to výsada.

Jejich manželství rozhodně nebylo bez mráčku. Nebyly to filmové postavy, byli to lidé. Se vším všudy.

Protože jsem vyrostla v oněch blahých časech bez televize (bože, jak jsme po ní toužili – stejně silně, jako ji dnes zavrhujeme), existovaly jen dva zdroje verbálních informací. Prvním bylo rádio. Zapínalo se večer na Hajaju1 (termín večerníček ještě neexistoval) a pak na zprávy. Druhým, a troufám si tvrdit, že i mnohem cennějším, zdrojem informací bylo vyprávění. Pochopitelně vyprávění babičky a dědečka. Rodiče ještě nebyli dost staří, aby se vraceli do minulosti, a navíc byli zaměstnaní. Skoro pořád. Babička s dědečkem se sice také nepovalovali, protože se od rána do večera zabývali nějakou prací v domě a na zahradě, ale když si sedli, tak vyprávěli. Vidím babičku, jak sedí na kuchyňské lavici s kameninovým hrncem v ruce a metlou šlehá žloutky na piškot nebo velkou vařečkou zadělává v bílé porcelánové míse těsto na buchty či koláče. Nebo spravuje ponožky. Nebo zašívá věčně děravá kolena na našich teplácích. Těšila jsem se na ty chvíle, protože babičku nikdy neomrzelo odpovídat na mé nekonečné otázky:

„A proč? A kdy? A jak?“

Babička také byla epičtější, zacházela do nejmenších podrobností, díky ní jsem si uměla představit rodinný maloměstský život za Rakouska-Uherska nebo za první republiky, jako by to byl film. Děda spíš bručel a občas něco utrousil. Ale zase to stálo za to. V jeho podání byly historky syrovější a jejich poselství důraznější.

Narodila jsem se devět let po válce a dědovo leckdy drsné vyprávění o tom, čeho byl za války svědkem, tvořilo nedílnou součást mého dětství.

Uložila jsem si ty vzpomínky prarodičů jako památku na ně a často se k nim vracela. Proto nikdy nevybledly a neztratily se. Pořád je mám a přiznávám, že některé jsem už použila v jiných knihách. Proč ne, pomohly mi dokreslit realitu první poloviny dvacátého století, protože já osobně zažila až tu druhou.

Teď bych ráda použila i to, co dosud zůstalo nedotčené. Kdo ví, třeba vám to bude připadat stejně zajímavé jako mně…

Kapitola 1 

Poprvé se setkali v první třídě obecné školy v Kosmonosích. Školní rok byl už za polovinou, děti uměly slabikovat a psát jednoduchá slova, znaly základní početní úkony. Smíšenou třídu vedla slečna učitelka, stará dáma, která obětovala svou touhu po rodině za možnost vzdělávat cizí děti.

Hodina čtení sotva začala, když vstoupil pan řídící následovaný drobnou ženou vedoucí za ruku chlapce.

Mařenka sedící v první lavici si dobře všimla jeho vzdorného a odmítavého výrazu. Zamračeným pohledem přelétl chlapeckou i dívčí řadu lavic, ale nejspíš vůbec nevnímal jednotlivé (a velmi zvědavé) tváře. Bylo zcela zjevné, že tu nechce být. Vzápětí sklonil hlavu a po celou dobu, kdy pan řídící mluvil, vytrvale hleděl do země. Mařenka si všimla, že má čerstvě ostříhanou hlavu „podle hrnce“, protože kolem linie tmavých vlasů se táhl světlejší proužek holé kůže.

Pan řídící nemluvil dlouho, představení nového žáka obvykle nezabralo víc než dvě minuty. Děti se dověděly pouze jméno a místo, odkud se přistěhoval. Kdyby šlo o žáka z významné, vysoko postavené rodiny, která by město něčím obohatila, byla by informace obšírnější. Takhle bylo předem jasné, že do města přibyli jen další obyčejní lidé.

Slečna učitelka chlapce formálně přivítala, a jak bývalo zvykem, usadila ho do první lavice. Žák, který tam dosud seděl, si musel sbalit tabulku a křídu a přestěhovat se na volné místo o několik lavic dozadu. Nelíbilo se mu to. A nelíbilo se to ani nově příchozímu, který usedl na zahřáté místo a složil ruce za záda, jak nařizoval školní řád.

Tentokrát ale pan řídící přidal pár vět navíc:

„Váš nový spolužák už první třídu absolvoval, ale protože dosud chodil do německé školy, musí se s vaší třídou znovu doučit jazyku českému. Jsem si jist, že mu s tím doučováním rádi pomůžete.“

Z poslední lavice, kde seděli propadlíci, se ozvalo zasmání.

Pan řídící se zamračil. „Vás jsem tím samozřejmě nemyslel. Spíše spoléhám na premianty.“

Automatickým pohybem pohladil po vlasech Mařenku i vedle sedící Jarušku a usmál se na nejmladšího notářova synka Pavlíka, který se stal nejbližším sousedem nového žáka.

„Na vás tři,“ řekl pro jistotu.

Obě holčičky i Pavlík si zvědavě prohlíželi nováčka a čekali, až zvedne hlavu a zareaguje na výzvu, ale chlapec se ani nepohnul a zarytě hleděl do poškrábané desky lavice. Hlavu nezvedl ani ve chvíli, kdy ho matka na rozloučenou pohladila po vlasech a s ustaraným obličejem vyšla ze třídy následovaná panem řídícím.

Vydržel bez pohnutí až do konce hodiny, ale sotva zazvonilo, zvedl se, a než se ho někdo stačil na něco zeptat, vyšel, nebo spíše vyběhl ze třídy ven. Školní chodba byla dosud prázdná a dveře na dvůr otevřené. Školník spěchající zazvonit je zřejmě zapomněl dovřít a průvan je rozrazil dokořán. Chlapec jimi proběhl a přes dvůr pokračoval k zavřené bráně.

Slečna učitelka se už vzpamatovala z prvního ohromení a běžela za ním. Třída ji bez váhání následovala, protože útěk žáka ze školy se nekonal každý den.

Chlapec dobře slyšel, jak na něj volá, slyšel i povykující hlasy nových spolužáků, ale neohlédl se. Doběhl ke kovové bráně, zalomcoval klikou, a když zjistil, že je zamčeno, bez váhání se vyhoupl na masivní vzpěru spojující obě křídla vrat, po další tyči vyšplhal až nahoru, obratně se vyhnul ostrým hrotům mříží a bez jediného zaváhání seskočil do ulice. Tvrdě dopadl na dláždění z kočičích hlav a sykl bolestí, protože ho v kotníku zabolelo. Chvíli vyčkával, až nejhorší bolest pomine, ale protože se povykující hlasy rychle blížily, postavil se a co nejrychleji odkulhal na konec ulice.

Zmizel za prvním rohem jen chvilku předtím, než přiběhl školník s klíčem od brány. Slečna učitelka se rozběhla za uprchlíkem, ale dohonit se jí ho nepodařilo. Tušila, že nemohl běžet daleko, ale jen těžko mohla prohledávat průjezdy měšťanských domů. Za sebou slyšela vzrušené hlasy dětí a říkala si, že o tomhle se bude ve městě ještě dlouho mluvit. Zhluboka se nadechla, zahnala děti zpět na školní dvůr a pak se vydala do ředitelny, aby o nemilé situaci zpravila nadřízeného.

Kapitola 2 

Zakázkové krejčovství s honosným nápisem „Módní salon Josef Körner“ sídlilo na rohu náměstí. Vývěsní štít se nenacházel přímo nade dveřmi, jak by se slušelo, ale umístili ho strategicky nad okna směřující do náměstí, aby byl zdaleka viditelný. Ke vchodu se muselo jít ještě pár metrů za roh. I přes tento maličký zádrhel to byl pořád podnik na dobré adrese a trefil k němu skutečně každý.

Takový módní salon na malém městě je určitým společenským centrem, kde se scházejí nejen dámy z místní honorace, aby si nechaly zhotovit novou garderobu na nadcházející plesovou sezonu, ale chodí sem i paní a slečny z měšťanské vrstvy, které si dávají šít oblečení pro denní nošení, nebo třeba jen popustit nebo ujmout loňské šaty. Při čekání na zakázku se proberou veškeré novinky ve městě a okolí, dojde i na starší, dosud nevyčichlé záležitosti, a nakonec se (většinou šeptem) dostanou na přetřes i zcela neověřené, mírně skandální historky (prostě klepy). Jak říkávala chudopleská babička: „Semelou tam živý mrtvý!“

I z tohoto důvodu bývala místnost s křesly a ohromnou čalouněnou lavicí odpoledne málokdy prázdná. Nadneseně se jí říkalo salonek, i když to byla jen širší chodba s vysokými okny. Z ní se vstupovalo do malé zkušební místnosti a přes ni do velké dílny. Dojem salonku navozoval koberec, nabírané záclony z ručně háčkované krajky a květinový stolek z bíle natřeného proutí s asparágusem, voskovkou a „domácím štěstím“. Průčelí dominovala rozměrná vějířová palma, mírně chlupatá pokojová lipka a dvě krajinky ve zlacených rámech visící ve výšce očí.

Kulatý stolek s hromadou módních časopisů stál přímo uprostřed úzkého prostoru a objemnější dámy si musely přidržet široké sukně, aby se kolem něj dokázaly protáhnout.

Když Mařenka zjistila, že je salonek prázdný, rychle jím proběhla, aby ji tatínek nezahlédl otevřenými dveřmi zkušebny. Trval na tom, že domácí mají používat zadní vchod ze dvorku ústícího do úzké tmavé chodbičky vedoucí přímo do kuchyně. Ta byla samozřejmě mnohem delší a její vyšlapaná pískovcová dlažba se vlnila jako moře. Mařenka i její starší sestra Vlasta ji používaly jen s krajní nechutí. Hned vedle dveří do zkušebny byl nenápadný závěs, kterým se vstupovalo do hlavní chodby domu. Ta vedla jak ke kuchyni, tak k parádnímu rohovému pokoji s okny do dvora i do náměstí. Parádní pokoj se používal pouze pro slavnostní příležitosti a byl vždycky vzorně uklizený. V případě, že přišla na zkoušku šatů významná zákaznice, jakou byla paní starostová, paní doktorová, paní lékárníková nebo paní notářová, používal se parádní pokoj jako adekvátní prostor ke zkoušení namísto obvyklé (a strohé) zkušebny. Chodbu v přízemí zakončovalo mohutné dřevěné schodiště. Vedlo do patra k ložnicím rodiny. Schody se každé tři roky natíraly tmavě hnědou barvou, takže se v šeru téměř ztrácely. Oč byly neviditelnější, o to silněji skřípaly při každém došlápnutí. Chodit po nich v noci (třeba na záchod v přízemí) znamenalo probudit celý dům. Mařenka vešla do kuchyně, tabulku s penálem úhledně převázanou látkovým páskem položila na lavici a šla políbit maminku na tvář. Maminka se k ní ani nemusela sklánět, byla drobná a útlá jako mladá dívka. Proti vysokému, vždycky vzpřímenému tatínkovi vypadala křehce a bezbranně. Přesto nepůsobili jako nesourodý pár. Když kráčeli vedle sebe při nedělní procházce, byl na ně moc hezký pohled. Tak nějak si tvůrci lidových kalendářů představovali ideální středostavovskou rodinu. Silný muž, půvabná křehká žena a dvě roztomilé holčičky v nadýchaných šatičkách s nažehlenými mašlemi ve vlasech. Měšťanský sen roku 1908…

Maminka automaticky pohlédla na hodiny visící mezi okny. „Jsi tu dneska nějak brzy. Oběd bude až za půl hodiny.“

Holčička neprozradila, že dneska skoro celou cestu utíkala, protože byla plná novinek, které jí toužila sdělit.

Maminka bez řečí vyslechla celou historku o útěku nového žáka přes zavřenou bránu, ale v průběhu vyprávění se mračila stále víc.

„Ne aby tě napadlo si toho kluka všímat,“ řekla nakonec. „Všichni víme, že zvědavá jsi na to dost.“

Když viděla, že se holčička chystá bránit, dodala nekompromisně: „To bude dozajista pěkný uličník! Nezapomeň, že ty jsi dcera ze slušné rodiny. Drž se od něj dál!“

„Ale pan řídící řekl, že mu máme pomoct s učením českého jazyka.“

„Kdo?“

„Jaruška, Pavlík a já. Že jsme v něm ze všech nejlepší.“

To maminku zjevně potěšilo, ale ze svého postoje necouvla.

„Tak ať mu pomůže Pavlík a Jaruška. Ty se do toho nepleť!“

Pohlédla do chodby, odkud se ozvaly rázné kroky.

„A už o tom nechci slyšet! Před tatínkem to raději nevykládej, nemá dneska dobrou náladu. Baruška špatně střihla paní starostové blůzičku a tatínek to musel dobré dvě hodiny napravovat,“ dodala šeptem.

Oběd proběhl v naprostém tichu, jak se slušelo podle denně připomínaného hesla: „Když se jí, tak se nemluví!“

V tichu se rozléhalo každé cinknutí příboru o talíř a každé polknutí. Dokonce i tikot hodin zněl dnes příliš hlasitě a nepatřičně.

Vzdor maminčině zákazu se historka o útěku žáka ze školy dostala na přetřes ještě týž den, když na odpolední návštěvu dorazila teta Martinovská se sestřenkou Mášou. Holčičky byly téměř stejně staré, obě se jmenovaly Marie, a tak se jedné říkalo Mařenka a druhé Máša. Teta Martinovská byla maminčina sestřenice, živila se jako modistka a většinu dne trávila v malém krámku o dvě ulice dál. Měla mnohem méně zakázek než Mařenčin tatínek, její krámek nebyl nijak nóbl, zato se v něm vystřídalo mnohem víc lidí než v krejčovském salonu. Prodávala také drobné módní doplňky a šicí potřeby, které byly v domácnostech neustále zapotřebí. Informace se tu šířily proto stejně rychle jako u hokynáře na protějším rohu.

„To bude pěkná famílie,“ pronesla teta Martinovská věštecky a maminka jí dala za pravdu.

„Odkud se vůbec přistěhovali?“

„Odněkud z pohraničí, snad z Ústí, ale nejsou to Němci, rodina pochází odsud. Matka toho chlapce byla myslím rozená Štěpánková nebo Bělíková z Plhova… Každopádně jsou se zdejšími rodinami nějak příbuzní.“

Tetu Martinovskou informace zjevně překvapila. „Ale ty já si moc dobře pamatuju. Myslím, že byli do přízně otcovy kmotry. Copak že se tak nahonem vracejí?“

Maminka pokrčila rameny a dodala informaci, kterou mezitím přinesla jedna ze švadlenek. „Už se jim to v pohraničí2 prý začalo zajídat, on tady navíc dostal lepší práci.“

Holčičky přestaly poslouchat a vytratily se ven. Nešly daleko, vyběhly jen po schodech do Mařenčina pokojíčku, kde si mohly nerušeně povídat, šít na panenky nebo hrát domino. Hra pokaždé končila v okamžiku, kdy se z dolní chodby ozval maminčin hlas připomínající Mařence, že ji čeká ještě práce.

K povinnostem dcery krejčího patřilo i donášení drobných zakázek a rychlých oprav stálým zákaznicím. Vždycky to byly věci, které dámy nutně potřebovaly ještě týž večer nebo hned brzy ráno. Starší Vlasta byla od letošního roku z donášek osvobozena, protože nastoupila na pokračovací dívčí školu v Mladé Boleslavi a domů se vracela až pozdě odpoledne nebo k večeru. Donášky tedy zůstaly na mladší Mařence. Nedělala je ráda, protože ne všechny zákaznice byly příjemné, ale vybírat si nemohla. Že by se tatínkovi pokusila odmluvit nebo pochůzku odmítnout, ji ani ve snu nenapadlo. Donášky zahrnovaly v podstatě jen okolí domu, nikam dál by tatínek osmiletou dceru neposlal. Přesto se vracela leckdy až za šera, v zimě, kdy dny byly hodně krátké, dokonce i za tmy. Nikdy neměla tmu ráda, protože v ní ožívaly všechny podivné a děsivé bytosti, kterými se odjakživa strašívají děti. Za prvního šera se naštěstí zažíhalo městské osvětlení, a tak holčička popobíhala od jedné lucerny ke druhé a pokaždé měla pocit, jako by uprostřed moře dorazila k ostrovu bezpečí. Za náměstím však luceren ubývalo a v některých bočních uličkách už nebyly žádné. Ve dne ty uličky působily zcela nevinně, běhávala po nich s ostatními dětmi, aniž je vnímala. Za šera, a nedej pánbu za tmy, se měnily v nebezpečnou končinu plnou nástrah. A protože se nikdy se svými myšlenkami a představami nikomu nesvěřila, tatínka ani ve snu nenapadlo, za jak nebezpečnou výpravu jeho dcera považuje ty nevinné pochůzky pár desítek metrů od domu.

Ale i kdyby to věděl, nic by se nezměnilo. Uprostřed práce neměl nikdo čas zaobírat se dětskou fantazií, která dokázala zprostředkovat setkání se strašidly a příšerami pouhých dvě stě metrů od domovních dveří.

Pokud Mařenku při návratu zastihla tma, utíkala celou cestu až k prvnímu pořádnému světlu a domů se vracela zpocená a roztřesená. Nejvíc se bála, když musela za jedním z rohů projít blízko hospody. Nebyla to restaurace jako ta pod náměstím, do níž chodily v neděli měšťanské rodiny na kávu a dortíček, ale odpudivé zařízení, jemuž se hanlivě říkalo knajpa. Kolem jejího vchodu to často páchlo zvětralým pivem, močí a starou špínou. Zvedal se jí z toho žaludek, navíc ji děsili opilci, kteří často postávali přímo před vchodem a pokřikovali na každou sukni, která se kolem nich mihla – staré ženy a malé holčičky nevyjímaje. Někteří jen žertovali, ale jiní se potáceli a při vtipkování používali výrazy, kterým nerozuměla, přesto tušila, že nejsou vhodné pro dětské uši. Naštěstí takových pochůzek bylo velmi málo, drtivá většina tatínkových zákaznic bydlela poblíž náměstí nebo přímo na něm. Na jejich okna obvykle dohlédla už od domovních dveří.

„Neměl bys ji posílat za tmy,“ říkávala občas maminka upírajíc starostlivý pohled na rychlé stmívání za oknem, ale tatínek jen pokrčil rameny.

„A mám snad na výběr? Když zákaznici nedoručím zakázku včas, půjde příště ke konkurenci do Boleslavi.“

„Ale nepůjde, v Boleslavi by musela zaplatit dvakrát tolik, a to si každá rozmyslí.“

Jen pokýval hlavou, tuhle debatu vedli mnohokrát a pokaždé končila stejně. Oba však dobře věděli, že žádný živnostník si nemůže dovolit ztrátu dobrého jména pro nespolehlivost.

„Pošli Josefa!“

Josef byl tatínkův tovaryš, neustále si stěžoval na bolesti v kolenou a k pochůzkám se rozhodně nehrnul. V salonu obvykle pracovaly i tři švadlenky – neprovdané, už starší a důstojně vyhlížející slečny. Patřila k nim i Baruška, která dnes špatně střihla blůzičku paní starostové a dosud kvůli tomu poplakávala. Věděla, že jí to pan šéf strhne z platu. Poslat kteroukoli z těch tří na pochůzku bylo zcela nemyslitelné.

„A práci za Josefa budu dodělávat já? Však to není na konci světa,“ dodával tatínek rázně. „Za čtvrthodinku bude zpátky. Viď, Mařenko?“

Vždycky snaživě kývala na souhlas a nikdy by nepřiznala, že je v ní malá dušička.

I teď seběhla s Mášou ze schodů a připojila se k tetě, která si právě natahovala rukavičky.

„Půjdete aspoň kousek spolu,“ řekla maminka, když jí podávala dva balíčky v šustivém papíře. „Tohle je pro paní doktorovou. Potřebuje to hned zítra ráno. A tohle pro paní oficiálovou Horáčkovou.“

„Ale to je až na Zátiší,“ vydechla Mařenka.

„Vždyť je to jen za rohem,“ odpověděla maminka konejšivě. „A ještě se ani nezačalo pořádně stmívat. Než padne skutečná tma, budeš už dávno doma.“

Za domovními dveřmi se k překvapení tety i obou holčiček válela mlha hustá jako mléko. Ještě před dvěma hodinami po ní nebylo ani vidu, ale v prvních březnových dnech se počasí střídalo jako na kolotoči. Mlha byla svým způsobem horší než tma, lidé se z ní vynořovali jako mátožné přízraky a domy na náměstí v ní vypadaly úplně jinak. Holčička měla pocit, že všechno je strašně vzdálené.

„Mami, já se tě chytím za ruku, abych se neztratila,“ slyšela za sebou Mášin hlas.

Také by se moc ráda chytila bezpečné ruky, ale právě došly na roh, kde se teta začala loučit.

„Už to máš jen pár kroků, Mařenko,“ řekla povzbudivě, když viděla, jak se holčička tváří. „Nebo mám snad jít s tebou ještě kousek?“

„Ne,“ odpověděla Mařenka nepřesvědčivě.

„Ale jestli se bojíš, že na těch pár krocích zabloudíš…“ Znělo to tak, že holčička raději zopakovala nejisté ne.

„No proto!“ zasmála se teta. „I když je dneska mlha jako na tajuplném ostrově,“ dodala, než zmizela za bílou clonou.

Tajuplný ostrov! Mařence to rázem připomnělo strašidelné historky chudopleské babičky, která je obvykle vyprávěla, když drželi černou hodinku.

„Vy máte ale divokou fantazii, babičko,“ smával se tatínek. „Vždyť se ty děti budou bát jít domů.“

Měl pravdu. Nejkratší cestu od babičky z Chudoples představovala travnatá pěšina klikatící se mezi poli a keři. Pak stačilo zapraskání větve nebo houknutí sýčka ve tmě, aby v dětské mysli ožila všechna babiččina strašidla, loupežníci, lidožrouti a piráti. Mařenka nejspíš babiččinu fantazii zdědila, neboť na rozdíl od Vlasty, které strašidelné historky připadaly směšné, viděla v každém stínu nebezpečného tvora, s nímž se bude muset utkat. Stejně tomu bylo i teď. Důvěrně známé náměstí i přilehlé ulice se v husté mlze změnily v neznámou a nebezpečnou končinu.

Paní doktorová naštěstí meškala doma, což holčička považovala za dobré znamení. Vždycky bylo lepší odevzdat balíček se šaty přímo zákaznici než služebné nebo někomu z rodiny.

Paní doktorová byla mladá vlídná paní, která nikdy nezapomněla dát holčičce pár drobných od cesty. K ní chodívala Mařenka ráda. Horší to bylo s paní oficiálovou, mrzutou starší paní, která navíc bydlela na Zátiší, což byla druhá ulice za rohem, kde se nacházela obávaná knajpa. U paní doktorové dostala Mařenka nejen „od cesty“, ale také čokoládový bonbon ve zlatém papírku. Nestrčila si jej do pusy, ale schovala tu vzácnost do kapsy „na potom“ a vyrazila na další cestu. Mlha nezřídla, vypadala stejně hustá jako předtím a zvuky v ní zněly tlumeně, jako by nebyla z vodních par, ale z vaty. Zezadu holčička slyšela dutý zvuk kopyt tepajících dláždění a hrčení kol bryčky nebo možná kočáru. Zepředu se ozýval zlostný štěkot psa a vzápětí překřikující se lidské hlasy a smích. Někomu se zřejmě mlha na rozdíl od ní zamlouvala. Zabočila za první roh a rychle přeběhla kolem knajpy, nad jejímž vchodem visela slabě svítící lucerna. Při každém závanu větru se její světlo zhouplo a vykrojilo ze tmy průčelí s oprýskanou omítkou. Rezavý drát, na němž byla lampa zavěšena, při každém zhoupnutí strašidelně zaskřípěl. Holčičce naskočila husí kůže.

Venku před hospodou naštěstí nikdo nestál. Kdo by v takovém počasí také postával na chodníku! Ve druhé ulici nepotkala ani človíčka a s úlevou zaklepala na dveře paní oficiálové. Doufala, že hned vyrazí na cestu zpátky, ale paní si chtěla upravenou halenku nejprve vyzkoušet a nechala ji čekat v chodbě, kde nebylo žádné světlo a silně tam táhlo. Holčička přešlapovala na studených dlaždicích a modlila se, aby si paní pospíšila. Jenže modlitby nepomáhaly, čas se vlekl a čekání prodlužovalo. Nakonec se paní objevila, se zamračenou tváří jí přesně odpočítala sumu, kterou měla napsanou na balíčku, a bez jediného slova ji vyprovodila ke dveřím.

Kapitola 3 

Venku se mezitím citelně ochladilo. Zvedl se vítr a mlha, válející se v hustých chuchvalcích po dlažbě, malinko zřídla. Holčička nečekala, až paní oficiálová zhasne světlo nad vchodem, a rozběhla se přímo k nejbližší lucerně. Už jen jedna ulice, pak přeběhne náměstí a bude v teple a bezpečí. Z mlhy k ní dolehl zvuk kostelního zvonu ohlašující šestou. Uvědomila si, že neuplynula zase tak dlouhá doba, co vyšla z domova, to jen strach každou minutu pořádně natáhl. Ale už zbývalo jen pár kroků… Zahnula za roh a všechny představy o brzkém návratu do tepla a bezpečí vzaly za své.

Dveře knajpy se rozletěly a na chodníku přistáli dva do sebe zaklesnutí mládenci. Rvačka! Váleli se v jednom chumlu po dláždění a z úst se jim sypaly nadávky.

Holčička přeběhla na druhý chodník, aby se od nich dostala co nejdál. V ruce pevně svírala zavázaný kapesník, v němž nesla peníze od zákaznic. Když se znovu otevřely dveře hospody a na chodník vyšel další člověk, přidala do kroku. Hlasy před hospodou zesílily a pak rychle přešly do křiku. Rozběhla se, aby byla co nejrychleji pryč, ale v tom okamžiku zakopla a tvrdě dopadla na levé koleno. Kapesník s penězi jí vyklouzl z ruky a zmizel kdesi ve tmě a mlze. Srdce se jí zastavilo leknutím. Neuměla si představit větší hrůzu než vysvětlovat tatínkovi, že ztratila jeho peníze! Horečně šmátrala rukama kolem sebe, ale nahmátla jen pár kamínků a úlomek cihly. Z očí jí vyhrkly slzy. Nedbala na to, že má rozbité koleno, po čtyřech popolézala dál, dokud nenahmátla cíp kapesníku. Úlevu ale vystřídalo zděšení, protože při pádu se uzel nejspíš uvolnil a mince se vykutálely ven. Papírové peníze v kapesníku cítila, ale všechny drobné byly pryč. Začala znovu šmátrat po špinavé dlažbě a sbírala všechno, co nahmátla. Byla na to tak soustředěná, že se úplně přestala starat o opilce peroucí se na protějším chodníku. Ten třetí je mezitím roztrhl od sebe a rvačku tak ukončil. Každému uštědřil pohlavek, zasakroval a vrátil se do hospody. Mladíci se pomalu sbírali ze země a jeden z nich si přitom všiml postavy schoulené na protějším chodníku.

„Hele, tamhle leží nějaký ožrala!“

K Mařenčinu zděšení se rozběhli přímo k ní. Přestala hledat peníze a rychle se postavila na nohy. Přestože ji rozbité koleno bolelo, snažila se odkulhat co nejrychleji pryč.

Snadno ji dohonili a zastoupili jí cestu.

„Je to jen nějaká malá holka,“ řekl první mladík. Nedokázala odhadnout věk, ale vypadali jako kluci, co sotva vyšli z měšťanky.

„Co tu děláš?“ houkl na ni nečekaně ten první.

Neodpověděla, jen se schoulila do sebe. Bídné světlo hospodské lucerny sem dopadalo jen velmi slabě, přesto si byla holčička jistá, že ani jednoho z nich nezná. A cizí lidé jí naháněli strach. Zvlášť když z nich táhlo pivo a vlasy měli rozcuchané předchozí rvačkou.

Mladík si všiml zaťaté ruky, stále trochu napřažené, jak ztuhla uprostřed pohybu.

„Copak to před námi chováváš?“ Nečekal na odpověď a rozevřel jí křečovitě sevřenou pěstičku. Dvě srolované malé bankovky a hrstka drobných opět skončily na chodníku.

Holčička ztuhla strachem.

Druhý mladík se hbitě sehnul a ze tmy se ozvalo cinknutí.

„Mám je,“ řekl spokojeně. „Na pár piv to postačí.“

„To nemůžete,“ vypravila ze sebe. Zasmáli se. „A co chceš asi tak dělat?“

„Vraťte jí ty peníze,“ ozvalo se za tmy.

Otočili se. Doteď si nevšimli, že se na chodníku objevila další osoba. Kluk se džbánem v ruce. O hlavu a půl menší než ti dva.

„Vraťte jí je,“ opakoval.

„Co se do toho pleteš, smrade?“ osopil se na něj mladík držící peníze. „Koukej padat, než jednu chytíš!“

„Vrať jí je,“ řekl kluk znova. „Nebo skočím pro bráchu a ten ti to vysvětlí ručně. Jako to udělal před chvílí.“

„To byl tvůj brácha?“

„Jo,“ řekl kluk.

„To pěkně kecáš!“

„Myslíš? Můžeme se ho jít zeptat.“ Znejistěli.

„Tak bude to?“

Kluk se otočil k hospodě, jako by chtěl opravdu dojít pro velkého bratra.

Ti dva se šeptem dohadovali. „Znáš ho?“

„Ne. Ale tamtoho velkýho taky ne.“

„Jdu,“ řekl kluk. „Jo a jestli si myslíte, že mezitím stačíte utéct, tak všichni v hospodě moc dobře vědí, kdo jste, a když jim řeknu, že jste okradli naši malou sestru, tak už si tady nikdy pivo nedáte.“

Hodili po něm nadávkou a ten, který předtím sebral peníze, s nimi teď zlostně mrštil o zem. Vzápětí oba rychlým krokem zamířili pryč a ve chvilce zmizeli v mlze za rohem.

Holčička pořád stála jako přimrazená.

Kluk postavil džbánek na zem.

„Ty peníze najdeme,“ řekl.

Ozvalo se škrtnutí a ze tmy vyskočil plamének. Na okamžik mu osvítil tvář a holčička ke svému údivu poznala kluka, který dneska utekl ze školy. Ale mnohem víc než jeho nečekané zjevení ji překvapilo, že vůbec nemá německý přízvuk. U kluka, co podle pana řídícího mluvil doteď jen německy a potřeboval doučit češtinu, jí to připadalo zvláštní.

Ale to už hořící sirku sklonil k chodníku.

„Hledej,“ řekl netrpělivě. „Mám těch sirek málo.“ Konečně se pohnula.

Musel škrtnout ještě třikrát, než dali celou částku dohromady.

„Opravdu je to tvůj bratr?“ zeptala se holčička, když bezpečně zavázala peníze do kapesníku.

„Ne.“

Jen se zajíkla.

„Kde bydlíš?“ zeptal se.

Ukázala směrem k náměstí. „Tam.“

„To máme společnou cestu.“

Sebral džbánek z chodníku. „A pospěš si,“ dodal. „Nebo mi spadne pěna a táta se bude zlobit.“

Vítr zesílil a mlha se začala protrhávat rychleji. Když došli k lucerně na rohu náměstí, dalo se téměř dohlédnout až na vývěsní štít v průčelí rodného domu.

„Kde bydlíš?“ zeptal se znovu. Ukázala přímo před sebe.

„Hm,“ řekl. „To už dojdeš. Nebojíš se, že ne? Ti dva jsou dávno zpátky v hospodě.“

Maličké náměstí bez husté mlhy vypadalo bezpečně jako vždycky.

„Dojdu. A… děkuju,“ vymáčkla ze sebe.

Mávl rukou. „To nic. Už běž,“ dodal s pohledem na džbánek se spadlou pěnou.

„A ty? Máš to daleko?“

„Ne.“ Ukázal doprava, kde se konec náměstí dosud utápěl v mlze. „Kousek.“

Rukou, v níž svírala peníze, zavadila o kapsu vyboulenou čokoládovým bonbonem od paní doktorové. Nezaváhala, vytáhla bonbon zabalený do zlatého papíru a nabídla mu ho. „Vezmi si.“

Couvl. „Já nic nechci.“

„Jen si ho vezmi. Je dobrý.“

Pronesla to, jako by takové bonbony jedla každý den, ale ve skutečnosti takhle velký a samostatně balený ještě nikdy neochutnala.

Pokrčil rameny a bonbon si vzal.

„Přijdeš zítra do školy?“ zeptala se už na odchodu. Zamračil se. „Radši už běž.“

Utíkala celou cestu. Když se na rohu „své“ ulice otočila, už ho nespatřila. Náměstí bylo liduprázdné, jen vítr honil po dláždění pár mokrých kaštanových listů z loňského podzimu. Kluk zmizel, jako by ho to sfouklo se zbytkem mlhy.

Když brala za kliku domovních dveří, vybavilo se jí jméno, na které si předtím ve strachu z opilců nedokázala vzpomenout. Jméno, kterým ho pan řídící uvedl v nové škole: Jaroslav.

Teprve mnohem později zjistila, že vůbec nebydlí poblíž, jak jí naznačil. Musel se vrátit k hospodě a pokračovat na druhou stranu do tmavých uliček, kde nebyly žádné lucerny. Přestože celou cestu utíkal, pěna z piva nenávratně zmizela, za což dostal od otce pohlavek.

Jaroslav do školy druhý den nepřišel. Stejně jako ten další. Objevil se až v pondělí. Už bez doprovodu. Usedl do lavice, na nikoho se nepodíval, s nikým nepromluvil. Jen holčička si všimla, že usedá jaksi toporně. V neděli v kostele se totiž jeho otec konečně dověděl nejen o útěku přes zavřenou školní bránu, ale i o tom, že do školy vůbec nechodí. Odepnul pásek a spočítal mu to při jednom.

Pořádně sedět mohl kluk až další týden. O tom, kde se ukrýval po všechny ty dny, kdy se vyhýbal škole, řekl Mařence až později. O mnoho let později, kdy ji zavedl na jedno skryté zákoutí u Jizery. Ale to už se psal úplně jiný příběh.

Kapitola 4 

„Řekl jsem ti, že se s tím klukem nemáš stýkat!“ Tatínek vypadal rozčileně. „Je to uličník.“

„Ale já jsem ho jen doučovala, jak si pan řídící přál.“

„Půjdu si s panem řídícím promluvit. Vysvětlím mu, že takové doučování si v tvém případě nepřeju. Daleko vhodnější by bylo, aby toho německého uličníka doučoval notářův Pavlík.“

„Tatínku, prosím vás, on vůbec není uličník. On se ten první den jenom bál.“

Mistr krejčovský zkoumavě pohlédl na svou mladší dceru. Hlas se jí třásl, protože se mu proti všem zvyklostem opovážila odporovat, ale v očích měla odhodlaný výraz.

„A taky to není německý kluk,“ dodala. Dobře věděla, že díky tatínkovu národnímu cítění to Jaroslavovi přinese bod k dobru.

„Je to Čech. A chodí se staršími sestrami a bratrem cvičit do českého Sokola.“

Povytáhl obočí.

„Nějak moc toho o něm víš.“

„Řekl nám to.“

„Nám?“

„Mně, Jarušce a Pavlíkovi. My jsme ho doučovali společně. Pan řídící na tom trval.“

Nedodala, že to Jarušku a Pavlíka brzy přestalo bavit, protože doučování bylo nudné a pomalé. Takže zůstala sama a kupodivu jí to nudné vůbec nepřipadalo. Jaroslav nebyl příliš hovorný, ale přece jen jí prozradil, že maminka i tatínek pocházejí odsud, ale dávno před jeho narozením se odstěhovali do Ústí nad Labem. V nejbližším okolí domova nebyly žádné české školy, jen německá, mnohahodinové dojíždění do české školy nepřicházelo v úvahu, a tak děti chodily do německé. Otec pragmaticky usoudil, že dobrá znalost němčiny se jim může v budoucnu při hledání práce hodit. Sám v zaměstnání mluvil pouze německy, protože byl kočím u německého povozníka. Doma sice mluvili česky, ale psanou spisovnou češtinu neměl Jaroslav kde pochytit. Naučil se ji ale velmi rychle, holčička dobře vycítila, že je mu role doučovaného nepříjemná. Nesnášel, když něco neznal nebo něčemu nerozuměl. Považoval to za slabost. A zcela určitě ho potěšilo, když zjistil, že například v počtech je mnohem lepší než ona. Takže to nakonec vypadalo, že se doučují vzájemně.

Jaroslav měl také šikovné ruce, dokázal spravit téměř všechno – od drobných hraček až po jízdní kolo, s bratrancem dokonce pomáhal strýci při opravě jednoho z Knotkových secích strojů. Vždycky ho zajímalo, jak věci fungují, toužil je rozebrat a prozkoumat. Jednou se pustil i do opravy budíku, která se sice úplně nezdařila, protože budík už nikdy nezazvonil, ale čas ukazoval poměrně spolehlivě. Nejvíc ze všeho ale toužil podívat se pod kapotu auta, kterým jezdil na návštěvy k pacientům pan doktor, ale o tom si mohl nechat jen zdát. Auto nebylo zcela nové, ale přesto je ve městě považovali za luxus, protože loni jezdil pan doktor ještě bryčkou s koníkem – jako většina ostatních. Automobil! Celoživotní nedostižný sen i těch mnohem lépe situovaných, než byl synek kočího v německé špeditérské firmě.

Na konci školního roku pan řídící pochválil Mařenku, Pavlíka i Jarušku, že Jaroslav díky nim udělal velké pokroky a že tedy už není nutné žádné doučování, neboť látku v plné šíři dohonil. Všichni taktně pomlčeli, že zásluhu má z devadesáti procent Mařenka. Přesto je to sblížilo a vytvořilo mezi nimi přátelské pouto, které nakonec vydrželo až do dospělosti.

Vídali se nejen ve škole, ale i mimo školu: při stavění máje, na průvodu o Božím těle, na pouti i na výročním trhu. Později i na cvičeních a také na výletech, které Obec sokolská pořádala. Nejoblíbenějším cílem byla rozvalina blízkého zámku Zvířetice, kam se dalo dojít za pouhé dvě hodiny, ale kvůli starším výletníkům to trvalo téměř čtyři. Skutečnou výpravu už představoval dvoudenní výlet na mnohem vzdálenější Bezděz, kde bylo nutné přenocovat v sokolské tělocvičně. Byly to prosté zábavy, které přinášely radost, poznání i tělesný pohyb pod sokolským heslem:

„V zdravém těle zdravý duch.“

Zúčastňovali se jich všichni: Děti i dospělí, chudí i majetní. Život na malém městě byl rozmanitý a bohatý na události.