Jo Thomas 

Lovkyně ústřic 

Originální název: The Oyster Catcher 

Vydáno u Accent Press Ltd, Great Britain 2013 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2026 

www.mobaknihy.cz 

moba@mobaknihy.cz 

Copyright © 2013 Jo Thomas 

Translation © Lenka Koudelková, 2026 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2026 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2779-1 (epub) 

ISBN 978-80-279-2780-7 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Pro mámu za to, že tu pro mě vždycky byla a říkala mi, ať to nevzdávám. 

Pro mámu za to, že tu pro mě vždycky byla a říkala mi, ať to nevzdávám.

Pro mámu za to, že tu pro mě vždycky byla a říkala mi, ať to nevzdávám.

Kapitola první  

Přímo do obličeje mě udeří osvěžující mořský vítr. Je chladivý, čerstvý a voní po soli. Stojím na schodech policejní stanice, což je ve skutečnosti spíš ošuntělý kontejner než policejní služebna. Vítr mi vane do vlasů a já mu nastavím tvář a nechám slzy, které se mi vydraly zpoza řas, aby se smísily s vlhkým vzduchem. Se zavřenýma očima a tváří ve větru si uvědomím dvě věci. Zaprvé jsem na místě zvaném Dooleybridge a zadruhé jsem tu uvízla oblečená v jediných šatech, které mám – těch, v nichž jsem se právě vdala.

Otevřu oči a zachvěju se, pažemi se pevně obejmu ve snaze se zahřát a ochránit se proti té noční můře, v níž jsem se ocitla. Je to jen čtyřicet osm hodin, co jsem říkala své „ano“ a myslela si, že mám všechno, co jsem v životě chtěla: práci, domov a manžela. Všechno jsem měla naplánované. A teď manžela nemám, nemám dokonce ani snoubence. Odešla jsem z práce a svůj domov i život jsem opustila v ukradeném obytném voze, za jehož odcizení, neoprávněné parkování a nebezpečnou jízdu jsem dostala napomenutí.

V šoku jdu zpátky na místo, kde jsem vůz naposledy viděla. Tedy kde hlasitě zastavil a naboural do přístavní hráze. Když se na zeď dívám teď, nechápu, jak jsem ji mohla nevidět. Ale v tu chvíli jsem byla, mírně řečeno, hodně rozptýlená. Pamatuju si, že cesta začala být hrbolatější a že jsem projížděla velkými výmoly. Přes slzy jsem sotva viděla.

Pamatuju si tu poslední zatáčku a že jsem nevěděla, jestli zatočit doleva, nebo doprava. Všechno se stalo tak rychle. Srdce mi bušilo jako o závod a dodávka se mi vymkla z rukou stejně jako zbytek mého života. Nedokázala jsem zastavit. Dnešek měl být prvním dnem mého manželského života. A teď by skutečnost nemohla být dál od toho, jak jsem si ho původně představovala.

Protáhnu si ramena a promnu si krk. Na policejní stanici se na mě přišel podívat doktor, ale řekl mi, že moje zranění nejsou nic, s čím by si neporadila horká vana a trocha láskyplné péče. Možná má pravdu, ale k obojímu mám teď daleko. Hodně daleko. A jelikož si autopůjčovna obytný vůz vyzvedla a nechala ho odtáhnout, nemám tušení, co budu dělat.

Na přístavní hrázi jsou vidět odřeniny a kolem se povalují zbytky jednoho ze světel, ale kromě toho nevidím žádnou známku toho, že by tu to auto někdy bylo. Ohnu se, abych ze země zvedla světlo, a rozhlédnu se, jestli mě někdo nesleduje, ale kolem nikdo není. Ovšem když mě uniformovaný policista vezl na stanici, vypadalo to úplně jinak. S modře blikajícím majákem jsme od nabourané dodávky na policejní stanici ujeli celých dvě stě metrů. Jeden by si skoro myslel, že právě dopadli jednoho z nejhledanějších zločinců v Irsku. Když se rozezněly sirény a světla osvítila budovy na obou stranách cesty, cítila jsem na sobě cizí pohledy ze všech směrů – od dveří hospody i z oken domů. Zatímco mě vedli ve svatebních šatech z „místa činu“, tváře mi hořely a svíral se mi žaludek.

No a to je další věc, kterou si při pohledu na osamocené přední světlo ve své ruce uvědomím: v žádném případě nemůžu jet domů, to nepřipadá v úvahu.

Otočím se a jdu zpátky k silnici. A když říkám jdu, myslím tím, že se spíš belhám. Z těchhle bot mě bolí nohy a voda mi od podpatků šplouchá až na lýtka. Pravda, není zrovna počasí na zlaté střevíčky. Je zima a mokro a já už nemůžu být zoufalejší. Zamířím zpátky směrem do kopce, přejdu cestu těsně pod policejní stanicí a postavím se před hospodu. Z kapsy vytáhnu kousek papíru a dívám se na svůj roztřesený rukopis. Už jen to, že o tom uvažuju, musí být známka šílenství. Opsala jsem si údaje z nabídky práce v novinách, kterými jsem listovala, abych se nějak rozptýlila, zatímco policista vyplňoval hlášení. Nemám tušení, co mě k tomu přimělo. Možná se ve mně probudil pud sebezáchovy: buď budeš plavat, nebo půjdeš ke dnu.

Zhluboka se nadechnu, až mě zabolí na hrudi, a rozkašlu se. Znovu se podívám na ten papír. Nemám na vybranou. Sklopím hlavu a vstoupím do vchodu obloženého kachličkami, ruku položím na mosazné madlo na dveřích a se vší odhodlaností, kterou v sobě dokážu najít, do nich zatlačím a otevřu je.

Vpadnu dovnitř, dveře narazí do zdi a všichni včetně mě se leknou. Když vstoupím, uvědomím si, že tu není taková tlačenice, jakou jsem čekala, ale jen pár lidí. Všichni se na mě dívají. Na hrudníku a tvářích zrudnu tak, až mi hoří kůže, a připadám si trapně. Cítím se, jako bych právě vešla do scény ve špagetovém westernu a pianista přestal hrát.

„Pardon,“ zašeptám a velmi opatrně za sebou zavřu. Žaludek se mi svírá, jako by ho někdo ždímal. Rozhlížím se po otevřeném prostoru hospody. Na jedné straně je malý krb, a přestože je údajně léto, hoří v něm oheň a září z něj udatné, veselé oranžové světlo, které kontrastuje s chladnou okolní atmosférou. Ve vzduchu je cítit něco neznámého, zemitého, a přesto sladkého. Vypadá to, jako by v krbu hořely hrudky žhnoucí hlíny. Doma bych prostě zapnula ústřední topení, ale doma je teď hodně daleko. Po celé délce baru, nad ním, pod ním i na stěnách je dřevěné obložení.

A když říkám dřevěné obložení, myslím tím borovicové panely napuštěné tmavým mořidlem. Na takovém místě by člověk čekal, že tu bude plno cigaretového kouře, ale není to tak. V rohu u krbu uvidím malou skupinku lidí a všichni jsou staří jako Betty z Bettyiných buchtiček. A nebo z Coffee Housu, jak se to tam teď jmenuje.

Betty je moje zaměstnavatelka – nebo snad bývalá zaměstnavatelka? Odmítá odejít do důchodu a sedává na stoličce na konci pultu, kde vypadá jako buddha. Nikdy nebyla schopná svěřit pokladnu někomu jinému. Jednou mi nabídla, že bych mohla být provozní, ale odmítla jsem to. Na záři reflektorů mě neužije, jsem spokojená vzadu v kuchyni. Kimberly, která obsluhuje u pultu, se na tu pozici přihlásila, ale dostala ji Sandra z rychlého občerstvení a Kimberly začala běhat a jíst ovoce.

Skupina u ohně na mě pořád zírá, stejně jako když Betty nespouští svoje korálkové oči z kasy. Na baru pijí dva lidi, jeden z nich má starou tvídovou čapku a bundu prošoupanou na loktech, ten druhý zas lehkou šusťákovou soupravu a kšiltovku. Oba se otočili a zírají na mě taky. S rozpálenými tvářemi a šířící se rudou vyrážkou na hrudi udělám krok vpřed a po něm další. Jak mě jejich oči sledují, mám pocit, že hrajeme „cukr, káva, limonáda“. Barmanka leští skleničky a usměje se na mě. Vidět přátelskou tvář mě naplní až trapnou vděčností. Ovšem nejvíc mě na ní nezaujmou ani krátké ježaté vlasy, ani velké neonové plastové náušnice, ale fakt, že jí je odhadem nejspíš jen něco málo přes dvacet – na rozdíl od jejích zákazníků.

Zpoza baru se vyhrnou dva psi a začnou na mě štěkat, tak udělám krok zpět. První je černý a má krátké silné nohy, dlouhé tělo a bílou náprsenku. Ten druhý je tlustý a vypadá trochu jako husky zkřížený s vietnamským prasetem. Odvaha zrovna není moje silná stránka. Vždycky jsem si myslela, že konfliktu je lepší se vyhnout než mu napřímo čelit. Rozhlížím se po něčem nebo po někom, za koho bych se mohla schovat, ale barmanka zasáhne.

„Hej, uklidněte se,“ vyštěkne. Je sice malá, ale hlas má zvučný. Jak se dalo čekat, psi se vrátí za bar se staženým ocasem. Kdyby takhle okřikla mě, nejspíš udělám to samé.

„Takže, co vám můžu nabídnout?“ osuší si ruce utěrkou a usměje se.

„Hm…,“ snažím se mluvit, ale nic se neozývá. Mám sucho v krku, odkašlu si a zkusím to znovu. „Já hledám…,“ podívám se na kousek papíru, který mám v ruce. Je to rub pokuty za špatné parkování s obytným vozem. Jiný papír jsem u sebe prostě neměla. Pořád nemůžu uvěřit, že nad tím vůbec uvažuju, ale zkrátka nevím, co jiného dělat. Znovu se podívám na barmanku a připadám si stejně zmatená, jako je nejspíš i ona.

„… Seana Thorntona?“ řeknu tak sebevědomě, jak jen dokážu. „Hledám Seana Thorntona.“

Barmanka nakloní hlavu na stranu a zamračí se. Stoupne si na špičky a nakloní se přes bar. Bez skrupulí mě přejede pohledem od hlavy až k patě, prohlédne si moje boty a roztržený lem šatů. Zatahám za ně. Kousky bavlny, které z nich visí jako střapce, se mi zamotají do prstů. Některé se utrhnou a já zamávám rukou, abych je setřásla. Hruď mi zase začne rudnout.

Nakonec barmanka kývne hlavou na úplně opačnou stranu baru. O samotě tam sedí nějaký muž. Zvedne ke mně oči.

„Tamhle,“ pokyne znovu a pořád mě pozoruje, jako bych měla dvě hlavy, které by se mohly každou chvíli roztočit, každá v opačném směru.

„Děkuju.“ Otočím se a prohlédnu si muže v obnošené voskované bundě. Vypadá děsivě. Má stůl sám pro sebe a mě to vůbec nepřekvapuje. Mračí se a klepe propiskou do notesu tak, až se bílý hrnek s podšálkem vedle něj třesou. Vzhlédne ke mně a povytáhne obočí, načež mi mávnutím ruky pokyne, abych šla k němu. Stojím jako přikovaná a on mě netrpělivě volá znovu. Měla bych odsud rychle odejít. Ale moje nohy se ani nehnou. Nepůsobí zrovna jako někdo, s kým by se člověk posadil k přátelskému rozhovoru.

„Vypadá to, že vás už někdo předběhl,“ řekne barmanka, protože za Seanem Thorntonem právě přišel mladší z mužů u baru, ten v šusťákové soupravě, a začal s ním mluvit.

„Dáte si při tom čekání něco?“ zeptá se trochu veseleji. Jak se tak dívám na muže v šusťákovce, usazeného na malé stoličce potažené zeleným sametem naproti Seanu Thorntonovi, nálada se mi zhorší ještě víc – a to jsem si myslela, že hůř už být nemůže.

„Máte čaj?“ povzdechnu si hlasitěji, než jsem měla v úmyslu. Skupinka v rohu mě pořád sleduje.

„Čaj? Jasně.“ Barmanka si vezme tužku a bloček. „Něco k jídlu?“

Při pomyšlení na těch pár euro, které mi zbyly po zaplacení škody na stanici, zakroutím hlavou. „Za nebezpečnou jízdu,“ říkal ten policista. A asi měl pravdu. Najednou mi hlasitě zakručí v žaludku a zní to, jako by řval lev. Okamžitě mi vystřelí ruka a já se snažím zakrýt si břicho a červenání zároveň.

„Máme polévku a sendvič,“ oznámí mi barmanka se zdvihnutým obočím, tentokrát se mě neptá.

„Fajn,“ souhlasím rychle.

Barmanka elegantním pohybem zapne konvici. Nemůžu si pomoct, ale zdá se mi, že mě pořád pozoruje. Teď když stojí dál od baru, vidím, že má na sobě fialové koženkové kraťasy, pod nimi punčochy a k nim červené tričko se třpytivým nápisem Drama Queen. Naproti tomu já sklopím pohled ke své velké šedé mikině a krémovým ošuntělým šatům.

„Jste na dovolené?“ zavolá na mě přes hučení konvice a přeruší tok mých myšlenek.

„Hm, no, ne tak docela. I když, tak nějak.“ Na tuhle otázku nemůžu odpovědět bez sáhodlouhého vysvětlování, a to je v tuhle chvíli to poslední, co by se mi chtělo. „Promiňte,“ snažím se rychle změnit téma. „Můžete mi říct, kde jsou tu dámy?“ K mému překvapení si dá ruce v bok a zakroutí hlavou. Konvice se pořád hlasitě zahřívá.

„Toodaamy?“ Znovu zakroutí odbarvenou hlavou a potom, k mému ještě většímu překvapení, řekne: „Ne, myslím, že o tom jsem nikdy neslyšela.“ Vypadá doopravdy zmateně. Na chvilku se zarazím a pak mi to dojde. OK, vážně vtipné. Irský humor. Pokusím se k jejímu vtipu připojit a dobrosrdečně se zasměju.

„Hele, Johne Joe,“ zavolá barmanka na skupinku schoulenou u ohně. Panebože, prosím, řekni mi, že tohle se neděje, že to je jen nějaký vtípek, který zkoušejí na všechny turisty, kteří hledají toalety.

„Nevíš, kde je Toodaamy?“

Starší muž v děravém svetru zavrtí hlavou.

„A co ty, Evelyn? Tvoje děti žijí všude možně, netušíš, kde je Toodaamy?“

Evelyn má na sobě volnou větrovku. Zkřiví pusu a zavrtí hlavou.

„Franku? Netušíš?“

Frank se poškrábe v černých kudrlinách čouhajících zpod vlněné čepice.

„Dědo? Co ty? Jestli někdo bude vědět, kde to je, tak jsi to ty.“

Někdo dědu šťouchnutím probudí a ten zaprská.

„Toodaamy. Hledá Toodaamy!“ křičí na něj Evelyn. Stařík zakroutí hlavou a zase usne, lokty si opře o opěradla kolečkového křesla a hlavu nechá spadnout dopředu.

Pokud skutečně existuje bůh, mohl by teď prosím udělat díru v zemi a nechat mě se propadnout? Vzhlédnu ke stropu a s nadějí zavřu oči. Nic. Stejně jako moje máma, ani on není na blízku, když ho potřebuju.

„Já bych řekl…,“ ozve se vedle mě něčí hlas a já nadskočím. Otevřu oči. Vedle mě stojí Sean Thornton. Muž v šusťákové soupravě je zase u baru, bere si do ruky pivo a kroutí hlavou. „Já bych řekl,“ opakuje pomalu a potichu, „že ta dáma hledá toalety.“ Položí svůj hrnek s podšálkem na bar. „Tamhletudy vlevo,“ ukáže, já vděčně sklopím hlavu a odcupitám tím směrem.

Opřu se o porcelánové umyvadlo, opláchnu si obličej a pak se ho pokusím osušit hrubým papírovým ručníkem, což akorát bolí. Podívám se do špinavého zrcadla. Osoba, která se na mě dívá, mě děsí. Sotva samu sebe poznávám. Oči mám oteklé, obličej zarudlý a vypadám, jako bych zestárla o deset let. Na hony daleko od té růžolící nevěsty, která včera odjížděla z domu.

„Sean mi řekl, ať vám to jídlo dám tamhle,“ řekne barmanka trochu nabručeně, když se vrátím ze záchodů. Jako by jí někdo vynadal. Pak se vrátí zpátky k leštění skleniček. Na stole schovaném na druhé straně baru na mě čeká miska horké polévky oranžové barvy a obrovský sendvič.

Znovu mi samým očekáváním zakručí v břiše.

„Říkal jsem si, že byste se možná radši najedla trochu v soukromí.“ Sean Thornton pokyne hlavou ke skupince na druhé straně hospody.

„Děkuju,“ pípnu a posadím se.

„Není za co. Rád bych řekl, že to myslí dobře, ale… nemůžu,“ prohlásí a nejdřív se podívá na štamgasty na druhé straně baru a potom na ty dva, kteří stojí vedle něj. Sundají si čepice a otočí se k sobě. Dojde mi, že musím využít příležitosti.

„Mimochodem, vy jste Sean Thornton?“ Zvednu červený ubrousek položený vedle misky a žmoulám ho v rukou. Snažím se usmát, ale nejspíš to vypadá spíš jako úšklebek.

„To jsem,“ odpoví klidně a upřeně se na mě dívá, což mě znervózňuje.

„Dobře.“ Zase mám sucho v krku. „V tom případě,“ vyhrknu rychle a mám pocit, že mám v krku knedlík o velikosti tenisového míčku, „jsem tady kvůli té práci.“

Pro mámu za to, že tu pro mě vždycky byla a říkala mi, ať to nevzdávám.

Kapitola druhá 

Stejně jako barmanka se mi i on nejdřív podíval do tváře a potom mě sjel pohledem od podlahy nahoru. Podíval se na moje ošoupané zlaté boty na podpatku, na šaty s nově roztrženým lemem a na velkou vytahanou mikinu.

Rukama se plácnu do boků. „Omlouvám se, neměla jsem čas se převléknout.“ Cítím se stejně směšně, jak nejspíš i vypadám. Když neodpovídá, ošiju se a přeběhne mi mráz po zádech. A pak mi zase zakručí v břiše.

„Zní to, jako byste měla v žaludku lva. Takže se nejdřív posaďte, snězte si polévku a potom si popovídáme,“ vrátil se ke svým poznámkám.

Nejistě si sednu, vezmu si do ruky lžíci a ujídám polévku. Je teplá, chutná skvěle a já se hned cítím lépe. Podívám se na sendvič. Mám hlad, ale žaludek tak stažený, že ho nedokážu sníst. A krom toho je fakt těžké jíst, když víte, že vás někdo pozoruje.

Právě dojídám z misky polévku, když se před Seana Thorntona postaví muž s neučesanou hřívou kudrlin a vybryndá trochu piva, které má v ruce.

„Jak to jde, Franku?“ zeptá se Sean zdvořile, i když v hlase mu je slyšet odměřenost.

„Dobře, Seane, dobře. Hele, k té práci. Evelyn říkala, že jsi dal do Galwayského zpravodaje inzerát na asistenta. A taky to bylo na tom Face Booku, nebo že by Twatteru? Prostě na netu. No, myslím, že bych se na to hodil.“ Jednu ruku má v kapse a druhou mává s půllitrem v ruce, takže vylije další pivo. „Farmu znám a jsem místní.“

„Franku, rád bych ti to místo nabídl, ale hledám někoho, kdo bude dělat i trochu administrativy. Zvedat telefony, zapisovat vzkazy a tak,“ odpoví a omluvně pokrčí rameny. Frank zakývá hlavou a pokrčení rameny mu opětuje. Potom se otočí a vrátí se ke skupině na druhé straně baru.

„Milý chlap, ale když se napije, s každým by se pral,“ pošeptá mi Sean. Tahle skoro důvěrná informace mě překvapila. Sleduju Franka, jak si vrávoravě sedá zpátky na barovou stoličku.

Nervózně si osuším koutky pomačkaným ubrouskem. Tak jo, jsem na řadě, pomyslím si a zhluboka se nadechnu, i když netuším, kde začít. Odložím ubrousek a otočím se k Seanovi. Najednou před Seana rychle napochoduje žena ve volné větrovce, kterou už znám jako Evelyn.

„Prý hledáš někoho na farmu. Jsem ti k dispozici,“ řekne odměřeně. Klesnu na duchu. Sean vypadá zamyšleně a trochu pobaveně.

„Evelyn, ty a Joe John se musíte starat o svoji vlastní farmu.“ Brýle na čtení si zasune do kapsy. „Tohle pro tebe není,“ doplní, vezme do ruky podtácek a otáčí s ním v ruce.

„No, to je možná pravda, ale ty peníze navíc by se nám hodily,“ odfrkne Evelyn smířlivě.

„Obávám se, že jde spíš o ubytování, stravu a kapesné,“ odvětí a omluvně pokrčí rameny.

Evelyn zprudka kývne hlavou a rychle odkráčí zpátky ke své skupině. Teď je moje chvíle. Musí být. Znovu se zhluboka nadechnu a chci se postavit, když se před Seanem najednou objeví barmanka s pintou guinnessu v ruce a položí ji před něj. Neříkejte mi, že i ona má o tu práci zájem, pomyslím si. Žuchnu sebou zpátky na židli.

„Připadalo mi, že by ti tohle mohlo prospět,“ zaflirtuje s ním.

„Á, Margaret, jsi moc milá,“ usměje se a sklenici přijme.

„V horoskopu jsem dneska měla, že můj dobrý skutek bude po zásluze odměněn.“ Z kapsy vytáhne vlhký hadr a začne utírat stůl. Zdá se mi, že jedním okem sleduje Seana a druhým pozoruje mě.

„Aspoň někdo si tu nemyslí, že jsem skrz naskrz darebák,“ řekne a sklenici s krémovou pivní čepicí zvedne k ústům.

„To si nikdo nemyslí. Nepřišli se snad tři z nich zeptat na tu práci?“ Utře můj stůl a vezme můj talíř a misku. „Už jste dojedla?“ Namíchnutě se dívá na netknutý sendvič.

„Ano, omlouvám se.“

Otočí se ke mně zády a pozornost upře na Seana.

„To jen proto, že je zajímá, proč sháním asistenta,“ odpoví Sean a upije piva. Na horním rtu mu zůstane knír z pěny, který slízne.

„Vypadá to, že hledáš někoho dost konkrétního,“ vyzvídá i ona. Nebo se mě možná snaží odradit. A upřímně se jí to daří.

Nevím, co tady dělám. Je to šílený nápad. Copak já vím něco o farmaření? Odmítl už tři kandidáty. Proč bych se měla ještě víc znemožňovat? Budu muset přijít na něco jiného. Zvednu se k odchodu, vezmu svou malou tašku s věcmi, stáhnu dolů rozpadající se lem svých šatů, zvednu hlavu a zamířím ke dveřím.

„Hej!“ zastaví mě. „Myslel jsem, že jste tady kvůli práci.“

Nechci z toho dělat ještě větší scénu, takže se otočím zpátky k němu.

„Prostě si nemyslím…“

„Posaďte se. Dokud si nepromluvíme, nemůžeme dělat závěry,“ řekne. Ramena mi klesnou a posadím se na stoličku před ním.

„Dala byste si něco k pití?“ zeptá se a pokyne na barmanku.

„Mohla bych dostat sklenici vody z kohoutku?“ Možná mi to uleví od sucha v krku a od toho, jak se mi svírá žaludek.

„Samozřejmě.“ Zvedne očí a kývne na barmanku. Ta se na mě podívá tak chladně, že by dokázala zmrazit celé moře, a vrátí se za bar.

„Takže, jak se jmenujete?“ Znovu si nasadí brýle a skrz skla si mě prohlíží. Připadám si, jako bych zas byla nová ve škole. A že jsem zažila opravdu hodně nových škol.

„Fi…“ Najednou se zastavím a svoje jméno nedořeknu. To poslední, co potřebuju je to, aby mě tu někdo hledal. Pro jistotu nechci, aby kdokoli věděl, kdo jsem. A to nejlepší, co pro to můžu udělat, je změnit si jméno. Hodně brzo jsem se naučila, že když člověk začíná na nové škole, jediný způsob, jak přežít, je sklonit hlavu a být neviditelná. A to přesně potřebuju udělat teď. Musím být neviditelná… už zase.

„Fi?“ Zvedne ke mně oči po tom, co si to zapsal. Nenapadá mě příjmení, mám v hlavě úplně prázdno.

„Ehm, jen Fi,“ přikývnu a doufám, že jsem dostatečně přesvědčivá.

„A příjmení?“ zeptá se. Zarazím se. „Eh…“

Je mezi námi ticho, které nakonec přeruší: „Jste Angličanka, že?“ Zamává přede mnou svým perem.

„Tak nějak.“ Odkud pocházím, mu nechci říkat úplně stejně, jako mu prozradit svoje celé jméno. Nechci, aby mě cokoli pojilo s mým domovem. Protože kdo ví, možná už trenduju na twitteru a další moje část umře hanbou. „Hodně jsme se stěhovali,“ řeknu a mám sucho v puse.

„Angličanka…,“ napíše si.

„A dokonce se tak jmenuju, Fi Englishová.“ Improvizace není moje nejsilnější stránka, ale tohle bude stačit. Pokud se z mého svatebního fiaska stane internetová senzace, nikdo v tomhle městě na to nepřijde.

Dívá se na mě.

„Fi Englishová.“ Zopakuje pomalu.

Začíná mě zmáhat únava. Potřebuju už tohle uzavřít a pak vymyslet, kde dneska budu spát.

„A jaké dovednosti mi tu nabízíte?“

Zase se přes brýle dívá přímo na mě. Mám pocit, že mi vidí až do duše a ví o mně úplně všechno. Má dlouhý nos, který vypadá, že byl několikrát zlomený. Možná hodně sportoval. Možná se pletl do příliš mnoha rvaček, pomyslím si rezervovaně. Z tváře ošlehané větrem si odhrne dlouhé kudrny a čeká na mou odpověď.

„No, já, heh, já…“ V hlavě mám zase úplně prázdno. Přesně takhle by to dopadlo, kdybych šla do Chcete být milionářem. Nesnáším tlak. Křičet s Brianem odpovědi na televizi z pohodlí naší kožené sedačky je jedna věc, ale kdybych tam skutečně seděla, pravděpodobně bych netrefila ani svou oblíbenou barvu. Nejspíš bych řekla hnědá namísto fialové. Šeříkově fialová mi připomíná zahradu jedněch z mých pěstounů. Ale to mi nepomáhá myslet na moje dovednosti. Snaž se, mozku!

„Podívejte, co kdybych začal tím, že se vám pořádně představím. Já jsem Sean Thornton a podal jsem inzerát na asistentku, tak trochu holku pro všechno, abych tak řekl. Chtěl bych, aby mi pomáhala na mé farmě. Mám toho… hodně a potřebuju trochu pomoct.“ Podívá se na čumily v rohu. Barmanka se vrátí a položí přede mě sklenici vody.

„A tohle je Margaret,“ řekne a zasměje se. Barmanka si dá ruce v bok a nakloní hlavu. „Naše přátelská obsluha.“

„Tak hele!“ mávne po něm laškovně utěrkou. Cítím, že se mi lehce zvednou koutky. Možná je to ale jen tím, že jsem se trochu uvolnila. Tuhle práci vážně potřebuju. Nemám kam jít a nemám žádné peníze. Není divu, že jsem ve stresu.

„Děkuju,“ řeknu a upiju vody.

„Není zač,“ odpoví a otočí se směrem k baru.

„Takže, máte nějaké zkušenosti v potravinářském průmyslu?“ ptá se mě, aniž by si všiml, že Margaret odplula pryč. Dívá se přímo na mě. A najednou mám na tohle odpověď.

„Ano, mám! Od patnácti jsem pracovala v pekárně,“ odpovím a povzbudí mě to. „A o víkendech pracuji v místním rádiu, kde zvedám telefony,“ dodám, protože jsem si vzpomněla na to, co před chvílí říkal. Anebo jsem měla říct „pracovala“?

„Nějaké další zkušenosti nebo kurzy, které jste absolvovala?“

„No, v práci jsem dělala kurz bezpečnosti práce,“ nabídnu mu. Napíše si to, a když nemůžu přijít na nic dalšího, přihodím: „A jednou taky kurz plachtění.“ Vyschne mi v puse a já se znovu napiju vody.

„A plánujete tady nějakou dobu zůstat?“ Dívá se na mě s vážným výrazem. Nejsem si jistá, co na to říct, ale tuhle práci vážně potřebuju. Kývnu hlavou.

„Rodinu tu nemáte?“ Píše si do notesu poznámky. Pod stolem se dotknu svého snubního prstenu. Točí se mi na prstu. Zásnubní prsten otočím kamenem do dlaně. Je těžší s ním pohnout, protože tam je už dlouho. Posunu ho o něco výš a prstem přejedu po otlačené lince v kůži, která tam po něm zůstala. Pak ho posunu zase zpátky a zavrtím hlavou.

„Ne, žádná rodina.“

„Takže tuhle oblast moc neznáte?“ zpovídá mě.

Znovu zavrtím hlavou. Mám pocit, že to začíná jít z kopce.

„A jste zvyklá jenom na práci v pekárně. S žádným jiným jídlem jste nepracovala?“

Cítím se už trapně, ale znovu zakroutím hlavou. On se zase podívá do svého notesu a pak ho začne odsouvat stranou. A co teď asi budu dělat? Budu muset jít zpátky za tím policajtem do toho kontejneru, pokud už nešel domů, a povědět mu, že se odsud nemám jak dostat. Pokud jsem si myslela, že dnešek už nemůže být horší, tak jsem se pletla.

„No,“ odkašlu si, „díky.“ Postavím se. Mám pocit, že budu brečet. Sean se najednou otočí zpátky ke mně a na tváří má zářivý úsměv.

„Kam jdete?“

„Pochopila jsem, že nejsem to, co hledáte,“ odpovím a vážně nepotřebuju slyšet jeho odpověď.

„Nemáte žádnou zkušenost a nevíte nic o téhle oblasti,“ vysloví to, co všichni víme. „Jste naprosto přesně to, co hledám! Kdy můžete začít?“ Má divoké a rozzářené oči a jeho změna chování mě naprosto odzbrojí. Je jako Willy Wonka v Karlíkovi a továrně na čokoládu. Nikdy nevíte, co v příští chvíli udělá nebo řekne.

„Děláte si legraci?“ nenapadne mě nic jiná odpověď. S úsměvem zakroutí hlavou.

Je spousta věcí, na které bych se měla zeptat, ale jsem mu tak vděčná, že řeknu jen: „Díky.“ A pak dodám: „Hned, pokud vám to nevadí.“

Samozřejmě, že bych mu všechny ty otázky měla položit. Ale jde o ubytování, jídlo a mizernou výplatu. Přesně to, co teď potřebuju.

„Skvěle!“ Posbírá svoje věci. „Tak pojďte, vypadneme odtud.“ Ohlédne se na skupinku u ohně. „Největší vesnické drbny těmhle nesahají ani po kotníky.“ Vezme svůj omšelý hnědý kufřík a zapne si bundu.

„Kdo?“ Zasměje se.

„Ubytujeme vás.“ Rozhlédne se. „Nemáte žádná zavazadla?“

„Cestuju nalehko,“ rychle odvětím. Najednou se mi vrátí vzpomínka, jak utíkám dlážděnou uličkou z kostela tak rychle, jak jen mi nízké podpatky dovolí, a šaty si držím u kolen. Květinová čelenka mi sklouzla z hlavy a spadla za mnou na zem. Jako by to byla scéna z filmu. Akorát, že to žádný film nebyl. Pamatuju si ten pocit zděšení, že se na mě všichni dívají. Musela jsem se odtamtud dostat, tak jsem sprintem běžela k čekající dodávce pár minut po tom, co nás prohlásili za manžele.

Sean pokrčí rameny a vypadá to, že mu moje jednoduché vysvětlení stačí, i když realita vůbec jednoduchá není. Jdu za ním ven z hospody a přes přístavní parkoviště, odkud už zmizely veškeré připomínky mého minulého života. Chvíli zírám na místo, kde stála dodávka. V době, kdy jsem ještě byla paní Goodchildovou.

Teď jsem Fi Englishová.

Sean otevře dveře červeného transitu a z nich vyskočí velká béžová německá doga.

„Tohle je Grace,“ představí nás a Grace mi čichá kolem nohou a strká do mě svým velkým černým čumákem. „Podle známky na obojku to býval Gary, ale myslím, že Grace ji sluší mnohem víc.“ Zapíská a pes skočí zpátky do dodávky. Nastoupím a sednu si vedle ní a natáhnu se, abych zabouchla těžké dveře. Odjíždíme z přístavu a já mám pocit, že svůj minulý život nechávám za sebou. Za chvíli už nebude existovat ani zmínka o tom, že nějaká paní Goodchildová kdy byla. Zmizí stejně, jako mizí stopy v písku.

Pro mámu za to, že tu pro mě vždycky byla a říkala mi, ať to nevzdávám.

Kapitola třetí 

„Jakto, že bývala Gary?“ zeptám se, zatímco hladím psa po hlavě.

„Zůstala opuštěná dole na pláži, asi ji tam nechali letní surfaři. Připadala mi cool. Oni ani nebyli schopní poznat, jakého je pohlaví.“ Zařadí rychlost a vydáme se podél pobřeží mimo město. Grace si lehne a přední tlapky mi položí do klína. Jsem vděčná za rozptýlení.

„Jakou farmu vlastně máte?“ Konečně mě napadne zeptat se na něco užitečného.

„Pardon?“ Podívá se na mě a pak zpět na cestu. Pustí blinkr a odbočí na jednosměrnou cestu. Dodávka se kýve ze strany na stranu, stejně jako když jsem ujížděla v obytném voze. S tím rozdílem, že teď je se mnou v kabině i německá doga. Ve víru vzduchu z topení létají její chlupy a já si připadám, jako bych byla uvnitř vysavače.

„Chováte prasata, krávy, nebo něco pěstujete…?“ O ničem z toho nic nevím, ale vypadá to, že pracovat budu hlavně v kanceláři, takže mi na tom moc nezáleží. Představa, že mám výhled na pole s obilím nebo kukuřicí, se mi docela líbí.

Můj nový šéf se zasměje, což je poněkud znepokojivé a upřímně i trochu otravné. „Tohle je Galway, to víte, že jo?“ Podívá se ode mě na cestu a pak zpátky na mě. Kývnu. Sevře volant a zase se zasměje. „Podívejte se kolem sebe.“ Mávne směrem k okolí. „Není tu nic jiného než bažiny.“ Ukáže k jedné straně cesty. „K ničemu to není.“

Jsem zmatená. Na druhé straně cesty je jenom moře. Znovu se zasměje a já se trochu víc naštvu. Kudrnaté vlasy se mu pohupují.

„Mám farmu s ústřicemi. Tamhle, to je moje farma.“ Ukáže směrem k rozlehlé mořské hladině. Přemýšlím nad tím, jestli je to vtip, ale na jeho výrazu vidím, že není.

No teda! Zapluju do sedadla. Proč jsem se proboha nezeptala dřív? Co teď budu dělat?

Dojedeme na konec cesty. Je tu značka Zákaz vjezdu a z cesty se stane zarostlá polňačka. Pokud jsem si myslela, že ta cesta předtím byla hrbolatá, ve srovnání s tímhle to nebylo nic. Cítím, jak mi v žaludku šplouchá polévka, a chvíli se bojím, že bude chtít zase ven. Konečně dojedeme ke dvěma bránám napravo od cesty a Sean zabočí dovnitř. Je tady další značka Zákaz vjezdu.

Sjede z dodávkou z kopce a pak zprudka zatáhne za ruční brzdu. Před námi je velká zelená kůlna z vlnitého plechu a za ní malá bílá chalupa. Napravo ode mě stojí zřícenina domu, nebo možná stodoly. Je to velká bílá kamenná budova s oranžovou plechovou střechou. Jednou možná bývala došková. Teď vypadá unaveně a opuštěně. Tu ironii si uvědomuju. A když se podívám dál… voda, hodně, hodně vody. Což je to nejhorší, co se někomu, kdo se jí k smrti bojí, může stát.

Otevřu těžké dveře dodávky, vystoupím ven a hned do mě udeří vítr a známá vůně. Sůl a chaluhy polechtají vzpomínku a naskočí mi husí kůže. Vítr mě udeří do tváří silněji než předtím, až to bolí. Jakoby mě trestal za to, jak jsem hloupá. Prameny vlasů mě šlehají do očí jako šílený divoký dav. Odrhnu si vlasy stranou a vidím, jak Sean stoupá po křivých betonových schodech do chalupy za velkou zelenou kůlnou. Držím se dveří a snažím se je použít jako štít proti větru. Tohle že je červen?!

Grace se protáhne kolem mě, nebo spíš vystřelí z dodávky kolem mě tak, až mi málem podrazí nohy, a začne s čumákem u země sledovat stopu. Myslím, že pro psy je to něco jako esemesky. Zastaví se a nechá tu odpověď.

Dívám se kolem. Přímo přede mnou se vine potok, který si poskakuje mezi kameny do zálivu pod ním. Záliv je obklopen rozeklanými, skalnatými kopci, jejichž špičky se schovávají v mlze. Kromě větru a šplouchání vln je tady ticho a klid, na jaké nejsem zvyklá. Připadám si, jako bych přepadla přes okraj světa.

Na každém ze dvou nejvzdálenějších bodů v zálivu vidím oranžovou bójku, jako by si někdo vyznačil svoje území. Kromě toho tu ale k vidění moc není. Ani stopa po jakémkoli farmaření. Žádné rybářské lodě ani chlívky. Jediná známka aktivity spojené s ústřicemi je obrovská hromada lastur hned za branou. Možná, že je Sean prostě rád jí. Fakt hodně rád. Nemůžu uvěřit, že tu někdo vážně bydlí. Není tu obchod, hospoda, kavárna… Rozhlédnu se kolem a nic. Říct, že se tady cítím jako ryba na suchu, je docela přesný popis. Co tady lidi dělají? Čím se tu živí?

Dolů k vodě vede drsná, kamenitá stezka a další se vine kolem břehu, daleko od domu. Grace tam teď pomalu zkoumá další zprávy a posílá další odpovědi.

„Tak jdete?“ volá na mě můj nový šéf ode dveří do chalupy. Vlasy mu ve větru vlají všemi směry. Se značnou námahou zavřu dveře dodávky. Přemýšlím nad tím, jestli bych prostě neměla rovnou odejít. Říct mu, že tu nezůstanu, že z vody mám hrůzu a že se cítím, jako kdybych přistála na měsíci. Tak cizí mi to všechno připadá. Ale kam bych šla? Nemám peníze, oblečení ani jak se odtud dostat. Z přední kapsy mikiny vytáhnu telefon. Není tu ani signál. I kdybych chtěla někomu zavolat, nešlo by to. Jenže já nechci. Telefon vypnu a strčím ho zpátky do kapsy. Žádný telefon, žádný facebook, žádné emaily.

Budu to muset risknout a zůstat chvíli tady, dokud nevymyslím, kam dál. Zhluboka se nadechnu a nejistě se vydám po cestě k chalupě. Cesta je hrbolatá, vede do kopce a je na ní spousta kamínků. A já mám na sobě pořád svoje zlaté střevíčky. Cítím se směšně, osaměle a je mi zima.

Chalupa je malá, natřená na bílo a má šedou břidlicovou střechu. Červená barva na dveřích se loupe. Pořádně si prohlédnu místo, které se má stát mým domovem možná na několik příštích měsíců. Domov. Při myšlence na náš byt se mi sevře žaludek. Moderní a prakticky vybavený. Ani trochu jako pokoj nad kavárnou, kde jsem bydlela, když jsem Briana potkala. Náš byt měl všechno moderní vybavení, a tady se loupe barva ze dveří a zdi domu jsou zdobené oblázky. Bydleli jsme přímo ve městě, kde bylo všechno blízko: obchody, banky, restaurace i hospody. Rozhlédnu se kolem sebe. Není tu nic. Ale díky tomu mi konečně něco hraje do karet. Nikdo mě tu nikdy nenajde.

Najednou se ozve zvuk jako siréna, až nadskočím: Íííííí áááááá! Íííííí áááááá! Zahledím se k moři, ale nic tam není. Otočím se a podívám se na druhou stranu na pole za chalupou. Vedle kamenné stěny stojí dva osli. Jeden z nich má zakloněnou hlavu a zvednutý horní ret, takže vypadá jako Mick Jagger. Ten zvuk vychází z něj. Napadne mě, jestli je to válečný pokřik a ten osel je něco jako hlídací pes. Chytnu se u krku za výstřih mikiny. Za osly, nebo mulami, nebo co to vlastně je, je další pole s oplocenou dřevěnou budkou. Ticho přeruší další zvuk. Obrovský pták roztahuje křídla a přidává se k oslům hlasitým kejháním. Hospodářským zvířatům jsem byla nejblíž jako dítě, když jsme jeli na výlet na městskou farmu. Od té doby znám jen kuře zabalené ve fólii ze supermarketu. Pospíším si ke dveřím do chalupy. Rychle se ohlédnu k moři a přemýšlím, jak se sakra vyrovnám s tím děsem, jímž mě naplňuje.

Zoufale se chci dostat z toho větru dovnitř a poznat Seanovu manželku a děti. Ztratit se uprostřed rodiny je přesně to, co bych teď potřebovala. Nuceně se usměju, uhladím si šaty, obrním se před humbukem, který určitě nastane, a vstoupím.

Vzduch vevnitř je vlhký. Trochu se zachvěju. Je tady větší zima, než jsem čekala. A mnohem větší ticho.

Sean začne z opěradel různorodých židlí sbírat kusy oblečení, což je dle mého odhadu usušené prádlo. Jídelní stůl stojí přiražený pod oknem s výhledem na moře.

„Omlouvám se, nejsem zvyklý na návštěvy.“ Sebere poslední tričko a přidá ho na kupičku, kterou už sotva udrží v náručí.

„Ajaj.“ Chytnu padající modrý svetr a položím ho navrch hromádky. Sean zamíří ke dveřím na druhé straně místnosti a nechá mě tu. Rozhlédnu se po téhle kuchyni, jídelně, obýváku a soudě podle hromady papírů v rohu, kanceláři v jednom. Říct, že to není to, co jsem očekávala, je slabé slovo. Je tu malý kuchyňský kout, červená pohovka a černá kamna. Ve dřezu se kupí hromada nádobí a na stole, vedle klubka tlustého lana, leží psí žrádlo. U pohovky stojí kytara a šikmá věž z cédéček. Z okna je výhled na potok a moře za ním, takže máte pocit, jako byste byli na palubě lodi. Je to tu studené a neútulné.

„Rozdělám oheň a bude nám dobře,“ řekne Sean, otevře dveře kamen a rychle sbírá třísky a zápalky. „Jak říkám, nejsem na hosty zvyklý.“ Z košíku vedle kamen vezme pár dalších klacíků a položí je na rošt. Pořád má na sobě kabát a z kapsy vytáhne zapalovač. Po pár pokusech se objeví plamínek a Sean ho přiloží k papíru v kamnech. Ten chytne a najednou oheň ožije. Sean zavře dvířka a nechá žluté a oranžové plameny šlehat uvnitř. Já pořád stojím jako přikovaná na místě, v naprostém šoku.

„Ukážu vám váš pokoj a pak nachystám něco k večeři,“ oznámí mi, sundá si kabát a pověsí ho na jeden z háčků u dveří, na který už se málem nic dalšího nevejde. „Budete spát tady,“ ukáže na pokoj u hlavních dveří. „Koupelna je po levé straně. Můj pokoj je tady,“ pokyne zpátky do obýváku k pokoji, kam předtím odhodil prádlo. „A tady, to je místo Grace.“ Vedle kytary leží velká krabice plná polštářů. V protějším rohu, vedle dveří do Seanova pokoje, stojí cosi, co vypadá jako pracovní stůl, ale těžko říct pod těmi štosy papírů, které se musejí každou chvíli sesunout na zem. Zdá se, že některé už popadaly.

„Připojí se k nám, hmm… vaše žena?“ Pípnu hláskem, který vůbec nezní jako můj.

„Moje žena?“ Zakroutí hlavou a zasměje se, pak přiloží do ohně. „Ne. Nemám ženu. Žiju tu jen já s Grace.“ Postaví se a otočí se ke mně. V tu chvíli se dveřmi prožene Grace a pustí dovnitř závan studeného vzduchu. Sean ji podrbe na hlavě a jde zavřít dveře. „To je jeden z důvodů, proč hledám pomoc. Potřebuju, aby se někdo staral o Grace, když tu nebudu. Mám nějakou práci, sice jenom přes léto, ale pomáhá mi to zaplatit účty. Takže tu někdo musí být s Grace.“ Otře si ruce do utěrky. „A s ostatními zvířaty.“

Obočí mi vystřelí nahoru. Moje nejbližší zkušenost s domácím mazlíčkem byla zlatá rybka jménem Fred, kterou jsem vyhrála na pouti a která za tři dny umřela.

„S ostatními zvířaty?“ Pokusím se polknout.

„Ano, mám slepice. Celkem dobře snáší, takže máme spoustu vajíček. A husy, ty jsou skvělé jako hlídací psi. A pak jsou tu samozřejmě Freddie a Mercury, moji oslíci. Tak nějak jsem je zdědil po svém strýčkovi. Žili tu ještě přede mnou. Ale kromě toho tu žiju jen já.“ Omluvně kývne hlavou k nepořádku.

„Žijete tu jen vy,“ zopakuju po něm. Pomalu zpracovávám svou situaci. Jsem na míle daleko od čehokoli jiného s cizím mužem, který mi o sobě řekl, že farmaří s ústřicemi. Ztěžka polknu. Začíná mi naplno docházet, do jak pitomé situace jsem se dostala.

„Chcete vidět svůj pokoj?“ Pokyne mi rukou, aby mi ukázal směr. V pokoji je postel pro jednoho, tmavá dřevěná skříň, malý toaletní stolek, který svého času někdo asi miloval, a židle.

„Buďte tu jako doma. Zavolám vás, až bude hotová večeře.“

Zavře za sebou dveře. „A s Grace se nemažte. Když sem za vámi přijde, řekněte jí, ať jde do své postele,“ zavolá ještě. Slyším ho v kuchyni. Hraje hudba a Sean si zpívá. Posadím se na postel, sundám si mikinu a potom i svoje zničené svatební šaty. Zabořím do nich obličej a vdechnu vůni svého bývalého života. Potom je složím a položím na dno skříně. Pak si sednu zpátky na postel a konečně nechám téct všechny ty slzy, které jsem do teď zadržovala. Padají mi z očí ve velkých kapkách. Do čeho jsem se to proboha uvrtala?

Po hodně divoké sprše – horké, studené, málo tlaku, až moc tlaku – se vrátím do svého pokoje a najdu na posteli tepláky a tričko. Obléknu si je a vrátím se do obývacího pokoje. Cítím se vyčerpaně, ale čistě. Z kuchyňského koutu se line překvapivě lahodná vůně. Sean zvedne oči od pánve.

„Říkal jsem si, že by se vám mohlo hodit trochu vhodnější pracovní oblečení. Snad je v pořádku. Jsou to nejmenší věci, které jsem našel. Jestli si budete chtít něco pořídit, můžeme zítra zajet do města.“

„Jsou super, díky. Jste moc laskavý.“ Vím, že fakt, že s sebou nemám vůbec nic jiného, musí vypadat divně.

„Mám kartáček navíc. Ale jak říkám, až pojedu zítra pracovat do Galway, můžeme vám pořídit, co bude potřeba.“ Přejde ke kamnům, kde se smaží nakrájené brambory. Zatřese s nimi a chalupu zaplní další exploze vůní česneku, rozmarýnu a olivového oleje, ze které se sbíhají sliny.

„Jsou to jen omelety,“ řekne skoro omluvně. „Mohla byste dát chleba na stůl?“ Ukáže na velký kulatý bochník, který leží stranou. Vezmu prkýnko, nůž a máslenku.

„Kam mám dát…?“ Zvednu klubko provazu a tašku s psím žrádlem.

„Aha, to dejte na zem. I když to žrádlo možná ne.“ Tašku si ode mě vezme a dá ji vysoko na kredenc. Pak na stůl položí dva talíře se žlutými omeletami, sundá z kamen brambory a rozdělí je mezi nás. Sedneme si k jídlu. Venku je tma, což trochu pomáhá. Nevidím moře. Sean krájí chleba a já si uvědomím, že po osmačtyřiceti hodinách na cocacole bez cukru a sušenkách se mi najednou vrátila chuť k jídlu. Je to vynikající. Zakrojím nožem do nadýchané omelety a rozteklý sýr nechám natáhnout mezi talířem a mojí pusou.

Po večeři uklidíme talíře a ani jeden z nás nic moc neříká, za což jsem vděčná.

„Dobře, čas jít do postele,“ tleskne rukama. „Zítra okolo desáté začne skočný příliv a my máme hodně práce.“

„Jasně,“ odpovím a najednou cítím, jak moc jsem unavená. Nejenže jsem od doby, co jsem zmizela ze své svatby, skoro nejedla, kromě té polévky v hospodě, ale zároveň jsem sotva spala. Na trajektu jsem rozložila postel v obytné dodávce a schovala se tam, ale neusnula jsem. Když budu mít štěstí, po pořádném odpočinku se bude zítra všechno jevit líp.

„Díky za večeři.“ Vstanu a zastrčím za sebou židli. Dokonce se mi povede i malý úsměv. „A děkuju za…“ Co bych asi tak měla říct. Za oblečení, za práci, za to, že se mě neptáte, proč jsem tady?

„Za nic,“ smete to ze stolu a taky se zvedne. „Vítejte na palubě. Ráno vám ukážu všechno, co potřebujete vědět, a vysvětlím vám, co od vás potřebuju.“ Dobrácky mávne rukou, aby mě zahnal do pokoje. „Hned ráno vyrazím se svou holkou do větru, můžete se přidat. Nemusíte se rozhodnou hned, dáte mi vědět zítra.“

Ta slova visí ve vzduchu. Pomalu se otočím a odšourám se do svého pokoje. Pořádně za sebou zavřu dveře. Slyšela jsem dobře? Pošeptám si ta slova sama pro sebe. „Jeho holka do větru? Je to pasák!“

Rozhlédnu se, popadnu židli a strčím ji pod kliku. Jsem tak rozčílená, že jsem se nechala nadýchanou omeletou a domácím chlebem ukolébat do pocitu bezpečí. I když byly vynikající. Možná byly otrávené znásilňovací drogou… Podívám se ze svého okna, abych zhodnotila, jestli z něj můžu vyskočit. Je tma jako v pytli a já nemám tušení, kde jsem. Dokud se nerozední, nemůžu jít nikam. Vlezu si do postele a sedím v ní s peřinou nataženou až ke krku a koleny u hrudi. Rozhodně si nemůžu dovolit usnout.

Pro mámu za to, že tu pro mě vždycky byla a říkala mi, ať to nevzdávám.

Kapitola čtvrtá 

Z hlubokého spánku mě vytrhne nějaký rámus. Srdce mi buší jako o závod. Rozespalá hlava vystřelí z místa, kde byla ponořená v polštáři. Vidím rozmazaně. Takhle jsem nespala už celé týdny. Kde jsem? Je tu světlo. Natáhnu ruku k Brianovi, ale není tam.

Jen se mi to zdálo. Polštář mám promáčený od slz. Byla jsem zase doma, pracovala jsem v Cofee Housu. Každý si na mě ukazoval a smál se mi. Slyšela jsem hlas svojí matky, jak mi říká, že jsem úplně hloupá. Kimberly, moje kolegyně, říkala Betty, že Brian „je pro mě moc dobrý“. Slyšela jsem smích řidičů, kteří si přišli vyzvednout obytnou dodávku. Můj manžel mi zavolal, aby mi oznámil, že změnil plány. Slyšela jsem smích úplně všech, kdo mi přišli na svatbu.

Ode dveří se ozve rachocení, stejně jako předtím. Najednou si vzpomenu, kde jsem, otočím se a zpříma se posadím. Ocitla jsem se uprostřed ničeho s mužem, který šel ven se svou holkou do větru a mě sem přivedl, abych pro něj pracovala taky. Možná se mi to předtím zdálo, ale teď jsem rozhodně vzhůru a přímo uprostřed noční můry. Už je mi to jasné. Zneužívá zranitelné mladé ženy, přivede je sem pod falešnou záminkou práce, ubytování a jídla a pak je prodává kdo ví komu. Proč by byl jinak tak nadšený z toho, že jsem si o tu práci řekla? Nemám potřebné znalosti ani zkušenosti, nemám rodinu, nevěděla jsem, kde jsem – spadla jsem mu přímo do klína! Musí v tom jet spolu s tím policistou. Měla jsem to tušit.

Hrudí mi proběhne ostrá bolest. Přitisknu si ruku na prsa. Srdce mi buší jako kovadlina. Zadržím dech. Zpoza dveří slyším, jak tam někdo ztěžka dýchá. Proboha! Nespouštím oči z kliky a židle pod ní. Ozve se škrábání. Sakra – jsou tady! Možná jsem se z toho hlubokého spánku neměla probrat. Určitě mě odtud chtějí odvézt lodí. Nikdo neví, že jsem tady, a nikdo se nedozví, že jsem zmizela.

V panice se rozhlédnu po něčem těžkém, čím bych se bránila. Klečím na posteli. Nadávám si, že jsem přestala být ostražitá. Co jsem si sakra myslela, přijmout nabídku ubytování uprostřed ničeho od muže, kterého vůbec neznám? Prošla jsem si dost špinavými hostely na to, abych věděla, že nemám věřit nikomu. Musím se odtud okamžitě dostat. Otočím se a pohlédnu na okno jako na únikovou cestu. Dveře se znovu zatřesou.

„Odstupte od těch dveří!“ Přiskočím k lampě vedle postele, vytrhnu ji ze zásuvky a zvednu ji. Dveře se přestaly otřásat. Slyším čichání.

„Varuju vás.“ Stojím na posteli a lampu pořád držím nad hlavou. Na sobě mám tričko, které jsem si vzala včera večer a které mi sahá až ke stehnům. Znovu se otočím k oknu a všimnu si, jak vysoko nad zemí je. Najednou do dveří někdo silně udeří. Židle od nich odletí a s rachotem dopadne na zem. Dveře se otevřou a já se rozječím.

„Jděte pryč!“ zakřičím. Vyděsím tím sebe i Grace, která se zjevně opřela do dveří oběma tlapami a teď hlasitě štěká. Když dokončí svůj bojový pokřik, zadívá se na mě, jak stojím na posteli. Protáhlé pysky se jí houpou ze strany na stranu. Díváme se na sebe, ona ode dveří a já ve stoje z postele. Nejsem si jistá, která z nás se bojí víc.

Seskočím z postele, postavím lampu na zem, dojdu až k ní a podrbu jí na hlavě a za ušima. „Hodná holka, promiň, jestli jsem tě vyděsila,“ řeknu a cítím, že se mi srdce uklidňuje.

Grace vrtí ocasem a bouchá jím do dveří.

Natáhnu se, popadnu žlutou nepromokavou bundu, ale když za ní zatáhnu a chci utéct, celý věšák s háčky i police nad ním spadnou přímo před dveře a zablokují mi tak únikovou cestu.

Pro mámu za to, že tu pro mě vždycky byla a říkala mi, ať to nevzdávám.