Johan Theorin 

Lesní sny 

Originální název: Stugorna 

Vydáno u Wahlström & Widstrand, Stockholm 2025 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2026 

www.mobaknihy.cz 

moba@mobaknihy.cz 

© Johan Theorin, 2025 

First published by Wahlström & Widstrand, Sweden in 2025. 

Published in agreement with Blyant Agency. 

Obálka © Martina Černá, 2026 

Translation © Jaroslav Bojanovský, 2026 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2026 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2761-6 (epub) 

ISBN 978-80-279-2762-3 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Jak chceš popírat, milá přítelkyně, že jsou bytosti – nikoli lidé ani němá tvář –, podivné bytosti, jež vznikly ze zvrácených chtíčů nesmyslných myšlenek? 

Hanns Heinz Ewers 

PROLOG 

Lesní sny 

Dovolte mi, abych vás vzal do lesa, do hlubokého a temného lesa, v němž je místo pro všechny naše sny.

Jmenuji se William Malm a jsem jedním z padesáti nejbohatších lidí ve Švédsku. (Někdy jen jedním z dvou set nejbohatších, záleží na momentální kondici firmy.) Můj koncern má přibližně osm tisíc zaměstnanců v severní Evropě. Velká část mého majetku spočívá v nemovitostech – a právě také v hektarech lesa, švédského lesa.

Ale nebojte se, nebudu vás v této knize nudit tím, že bych se chlubil penězi. Místo toho vám chci vyprávět o své cílevědomé životní cestě a silné víře v život, o tom, co mi, jak vím, přineslo veškeré bohatství. Chci vám povědět o svém dětství ve vnitrozemí Smålandu, o svých snech na zchátralé usedlosti v tamějších jehličnatých lesích a také o tom, jak mě tyto sny přivedly z jedné těsné ložnice do velkých nablýskaných zasedacích místností v Londýně a New Yorku.

Myslím, že mé snění začalo, když mě Gotthard, starší bratr mé mámy, vzal jednoho dne na lov tetřevů do hlubokých smålandských lesů. Strýc Gotthard mě naučil hledat cíle a sny, které se můžou stát skutečností.

Zdálo se mi, že Gotthard je hodně starý, přitom tehdy mu nebylo o moc víc než padesát – jen o deset let víc, než je teď mně. Ze všech těch hodin, které strávil prací v lese, byl už trochu unavený, přesto mu zůstala vytrvalost a odolnost. Starý sedlák, který ví, jak hluboko má položit sítě, když loví síhy v jezeře, jak postavit vodní kolo u malých lesních peřejí a jak mi smolou ze smrku namazat odřeniny.

Nejdůležitější věc, kterou mě jako malého chlapce naučil, bylo soutěžit se sluncem a vstávat opravdu brzy, vždy před svítáním, což mi jako obchodníkovi velice pomohlo. Dodnes chci vždy vstávat dříve než moji konkurenti, abych stihl uzavřít ty nejlepší obchody dřív než oni.

Gotthard se před každou loveckou výpravou vydal ze svého domku a vyzvedl mě v usedlosti, kde moje neprovdaná matka Sonja pracovala jako uklízečka. Moje máma Sonja, milovaná babička Anna a strýc byli moje jediná rodina. Usedlost Herrviken vlastnila v době mého dětství lesní společnost, která ji využívala k reprezentaci, ovšem nevynakládala mnoho prostředků na údržbu. Stáj pronajala farmáři, který v ní měl několik hubených koní, ale hlavně šrot. Zdálo se, že ti lidé by tam nejraději všechno zbourali.

S radostí uvádím, že než mi bylo třicet, měl jsem dost peněz na to, abych Herrviken koupil a celou nemovitost nechal od základů zrenovovat, včetně stáje a všeho ostatního. Jak se to stalo? Snil jsem o tom, že jednoho dne tuto usedlost budu vlastnit – a nakonec se mi to podařilo. Byla to cesta, o níž možná sníme všichni: získat zpět své dětství. To pro nás někdy může být tak drahocenné, že cena za ně není nikdy příliš vysoká.

Tetřevy jsem se svým strýcem začal lovit, když mi bylo devět, rok po smrti mé babičky.

Kdykoli jsme s Gotthardem lovili, vyrazili jsme brzy po svítání na stezky u jeho domku – ten stál na malém pozemku jen kousek od pozemků patřících k usedlosti –, rovnou k tmavé stěně smrků a několika osamělých plachých bříz. Nechali jsme za sebou otevřené louky a vystoupali po svahu přímo do lesa. Ubylo světla, vzduch se ochladil, ale stromy nás přesto přivítaly svou důstojnou tichostí. Zatímco pro mě bylo v lese všechno cizí, temné a neznámé, Gotthard se po stezkách pohyboval, jako by na nich byl doma. Kráčeli jsme bez přestávky – připadalo mi to jako několik desítek kilometrů –, každý s puškou na zádech, on s těžkou brokovnicí, kterou mohl střílet na lišky i ptáky, já s lehkou vzduchovkou, která by nejspíš nedokázala zabít ani toho nejmenšího vrabce. Ocitli jsme se sami v pustině, cestou jsme nepotkali ani živáčka. Jedinou stopou po lidech tu byla zmíněná stezka.

Gotthard občas ukazoval na jámy mezi stromy.

„Dávej si na ně pozor,“ upozorňoval mě. „Můžou tam být vlci!“

Strýc o vlčích norách jen žertoval. Tehdy jsem nevěděl, že vlci už ze Smålandu zmizeli. Ale samozřejmě jsem je na túře ve svých představách viděl, každá sebemenší prohlubeň vedle stezky se v mých očích stala vlčí norou. Pohyboval jsem se kolem nich opatrně.

Ale v lese se mi líbilo, to mi věřte. Unikl jsem koním, ovcím a kravám pasoucím se na pastvinách u panského sídla, kteří mě jako malého děsili (tak to bylo tehdy, dnes miluji hospodářská zvířata, a zejména koně – vlastním dvě dostihové stáje a tři hřebčíny).

Je možné popsat rozlehlé smålandské lesy někomu, kdo tam nikdy nebyl? Všechno je v nich měkké a tak nějak tlumené, protože keře a mech rostou hustě i na skalách a skalních plošinách. Vítr slabě šumí a v malých potůčcích mezi borůvčím zurčí voda. Procházet tímto vlídným kusem lesa je jako být objímán přírodou: větve smrků připomínají zvednuté paže, které k sobě chtějí přivinout každého poutníka. Vítají nás, abychom mohli zmizet v temné zeleni. Mech voní stejně silně jako vůně zrození země.

Moc se mi líbilo vstupovat do toho labyrintu stezek mezi smrky, potoky a balvany a putovat vedle mlčenlivého Gottharda. Ticho mezi námi občas přerušila krátká otázka:

„Jaké máš plány do budoucna, Williame?“

Rozhlédl jsem se kolem sebe na všechny borůvky, které rostly v křoví kolem nás. V pozdním létě jich bylo v lese víc než hodně. Obvykle jsem se jimi cpal, i tak jich bylo všude stále dost, a všiml jsem si, že moji kamarádi ve vesnické škole je také mají rádi. Proto jsem začal přemýšlet o svém prvním podnikatelském nápadu ještě dřív, než se mě Gotthard zeptal.

„Chtěl bych prodávat borůvky.“ Gotthard se na mě podíval.

„Prodávej je,“ řekl tiše. „O ty mají zájem tetřevi i lidé.“

„Můžu je nabízet lidem z města,“ navrhl jsem.

Město byla nevelká Tallryda s několika tisíci obyvateli, kde zastavovaly vlaky mezi Växjö a Hultsfredem. Tallryda byla jediná obec podobající se městu, kterou jsem znal.

„Udělej to, Williame,“ řekl Gotthard. „Hlavně od nás neodcházej do Stockholmu a nezačni studovat na Obchodní škole.“

Mlčel jsem. O té škole jsem tehdy slyšel poprvé, ale pamatuji si, že mě to zaujalo. (O patnáct let později jsem právě tuto školu absolvoval s nejlepšími známkami a umožnilo mi to cestovat obchodní třídou po světě – ale to jsem tehdy ve smålandských lesích ještě nemohl vědět.)

Zrovna když jsem se chtěl strýce Gottharda zeptat, co že je to ta Obchodní škola, uslyšel jsem v lese šustění následované skřípavým zvukem, který pomalu slábl a přecházel v tiché tokání.

Tetřev?

Gotthard s namířenou puškou udělal pár opatrných kroků a zastavil se. Zíral před sebe a já se podíval stejným směrem. Dvacet metrů před námi byla mýtina, smrky se tam rozestoupily. Zdálo se mi, že se mezi křovinami mihl stín.

„Tamhle!“ zašeptal jsem a došel ke strýci se svou puškou. Jenže Gotthard svou pušku sklonil. Na mýtině žádní ptáci nebyli a stín, který jsem viděl, byla jen lehce se kývající větev břízy.

„Snít musíš s mírou,“ varoval mě strýc Gotthard, „jinak uvidíš ptáky, kteří neexistují.“

„Já ale jednoho viděl,“ trval jsem na svém.

„Tady se dá spatřit všechno možné,“ řekl Gotthard. „Můžeš tu snít o čemkoli – a krátce poté to uvidíš mezi stromy.“

„Peníze?“ zeptal jsem se. Věděl jsem totiž, že peněz měla máma vždycky nedostatek.

„Ne, peníze ne.“ Gotthard se zasmál a zavrtěl hlavou v klobouku. „Musí to být věci, které se hýbou. Zvířata, housenky… ptáci a motýli… a lesní paní.“

Lesní paní. Právě ta mě zaujala ze všeho nejvíc. Od Gottharda jsem znal příběhy o tom, že v lese přebývá nebezpečná žena, nadpozemsky krásná, která ale také láká muže od jejich povinností do hloubi lesa – tak daleko, až odtamtud pak už nikdy nenajdou cestu ven. Když jsem byl v předpubertálním věku, obklopen sny a touhou, měly pro mě takové příběhy pochopitelně zvláštní sílu.

Dorazili jsme k řadě mechem porostlých balvanů, které ležely vedle stezky, asi deset jich bylo. Někdo, možná dřevorubec, je vykopal ze země a naskládal vedle sebe v naději, že si tady jednou postaví pro svou rodinu statek. V temnotě cosi zapraskalo. Měl jsem pocit, že slyším tiché dunění – jako by se něco nebo někdo pohyboval, zvuky podobné krokům v mechu. Nic jsem však neviděl.

Gotthard ukázal do míst za balvany. Uviděl jsem menší stezku odbočující od té větší. Vedla mezi nízkými, hustými smrky.

„Tamhle přebývá lesní paní,“ pronesl.

Mlčky jsem se na něj podíval, on přikývl a usmál se.

„Uvidíš ji, když budeš tančit,“ řekl.

Tančit? Podíval jsem se na něj nechápavě a Gotthard se usmál.

„Chce si s tebou zatančit.“

Zůstal stát na místě s puškou přes rameno a dál mě nechal jít samotného. Proplížil jsem se křovím a kobercem z jehličí a měkkých šišek. Vešel jsem na onu boční stezku, u níž mě uvítaly ještě větší smrky. Bylo to jako plížit se po temném jevišti mezi obrovskými, tmavě zelenými závěsy. Pod smrky rostly kapradiny a stále houstly, až stezka téměř zmizela. Moje holé nohy také zmizely v hustém listí.

Obklopilo mě naprosté ticho, stromy kolem mě jako by zadržovaly dech. Bály se? To já se bál, když Gotthard zmizel z dohledu – srdce mi začalo bušit až v krku. Měl jsem zpocené ruce, sotva udržely pušku. Otočil jsem se, ale za sebou jsem uviděl jen samé kapradiny a balvany. Gotthard zmizel v temnotě.

Běž dál! zašeptal jakýsi hlas. Nevím, jestli zněl jen v mé hlavě, anebo kolem mě v lese. Zkrátka jsem ho poslechl a krok za krokem prošel kapradinami, dokud se nerozestoupily a já jsem nevstoupil na stezku. Byla úzká a zcela zarostlá. Vedla mezi pokroucenými velkými borovicemi.

Tak jsem se ocitl ve smålandské divočině, daleko od světa lidí. V království lesní paní.

Zatančit si s ní? Neuměl jsem tančit, nikdo mě to nenaučil, a tak jsem se místo toho alespoň začal otáčet na místě mezi dvěma borovicemi. Zaměřil jsem se na jeden bod na zemi, kde byla stezka nejširší, a začal se kolem něj otáčet proti směru hodinových ručiček. Stále dokola, až se mi zdálo, že smrky a velké borovice tančí se mnou jakoby v rozmazaném cyklónu. Zavřel jsem oči a nepřestal jsem se točit, bylo mi z toho čím dál tím víc nevolno. Když jsem pak oči otevřel, uviděl jsem, že nejsem sám.

Tyčila se tam žena oděná v tmavě červené barvě. Předtím zřejmě musela být ohnutá nebo sedět v podřepu v mechu, protože se teď přede mnou zvedla. Bylo to jako mít před očima tmavý vodopád stoupající k ranní obloze – tak vlnící se a nezastavitelný byl její pohyb.

Ne, ta žena nebyla oblečená v červeném, všechno to červené ji obklopovalo, viděl jsem to teď i navzdory své nevolnosti: nebyla to látka, ale světlé a tmavé červené barvy, které stékaly a vířily po jejím těle. Vypadalo to, jako by byla stvořena z tekoucí krve lesních zvířat – i vlasy, které jí padaly přes ramena, byly červené.

Jinou barvu měly pouze její oči. Byly zářivě zelené a dívaly se na mě z nejkrásnější tváře, jakou jsem kdy v okolí našeho statku viděl. Její krk byl dlouhý jako sloupek a tváře hladké jako mramor. V momentu, kdy jsem ji spatřil, jsem úžasem přestal dýchat.

Žena nic neřekla, jen se usmála. Začala ale kráčet po mechu, přiblížila se ke mně a natáhla ruce – chtěla si mě přitáhnout.

V tu chvíli jsem ucouvl. Vycítil jsem nebezpečí, nefalšovaný strach, jako by můj život závisel na tom, že ji nenechám, aby se ke mně přiblížila. Jakmile jsem zvedl ruce, jako bych se před ní chtěl bránit, všechno se změnilo. Ona se změnila, náhle ztratila svou sílu a zastavila se v půli kroku. Jako by se začala hroutit a rozpadat. Kolaps v zelené a červené barvě. Nezastavil jsem se – nechtěl jsem vidět, co bude následovat –, jen jsem se rozběhl zpět mořem kapradin. Za ním stál strýc Gotthard s puškou a ostražitě čekal v ranním světle.

Stále se mi po mém „tanci“ točila hlava, cestou k němu se mi pletly nohy. Strýc pohlédl k lesu.

„Tak co? Viděl jsi něco?“

Pamatuji si, že jsem místo odpovědi jenom vydechl. Ale Gotthard se určitě dovtípil, protože se ke mně naklonil.

„Williame, ať už ti připadala jakákoli, nebyla skutečná.“

Protože jsem nic neřekl a jen se na něj díval, dál mi vysvětloval:

„Žena, kterou jsi viděl, je vytvořena z bláta, mechu a javorových listů… a z tvé vlastní touhy.“

Přikývl, snad aby dal najevo, že naše lovecká túra skončila, a vydali jsme se domů. Já byl rád – nepřál jsem si totiž nic jiného než se vrátit k mamince a babičce.

Ačkoli obě byly doma a v Herrvikenu bylo všechno jako obvykle, třásly se mi nohy až do večera, než jsem se uložil ke spánku.

Tehdy v lese jsem si zřejmě myslel, že jsem potkal lesní paní, ovšem ve skutečnosti jsem si během závratě představil krásnou ženu vytvořenou z mladého červeného javoru. Nedokázal jsem posoudit, do jaké míry je nebo není skutečná.

Zato jsem ale věděl, že pocházela z mé hlavy. Strýc Gotthard mi možná pomohl vyvolat v lese ženu svých snů. Často o ní totiž mluvil.

Tehdy – bylo mi asi devět let – jsem se začal učit umění vyvolávat ze snu něco, co jsem si přál, představovat si a vyvolávat něco, co neexistuje. Toto umění se mi stále více hodilo poté, co jsem odešel z Obchodní školy a založil své realitní společnosti.

Peníze můžu vždycky špatně investovat a ztratit je, ale sny ne – ty si musím ponechat. Přesně tohle je jediná věc na světě, o niž se obávám a nechci ji ztratit: své snění.

Sněte o něčem, sněte neustále, sněte a oddávejte se své touze, dokud to neuvidíte před sebou – pak to můžete skutečně získat!

Tohle motto mi spolehlivě funguje od dětství a já vím, že stejně účinné může být i pro všechny čtenáře této knihy. 

Ze vzpomínek Williama Malma 

STŘEDA 

Richard 

Musíš počítat s tím, že se vždycky něco podělá, byla první rada, kterou Richard Lanner uslyšel od Keirona, když začal s loupežemi.

To bylo před patnácti lety. Teď Richard a jeho skupina čekali na transport cenností uprostřed pustiny ve Smålandu, kde jedinou stopou lidské přítomnosti byla široká, vlnící se asfaltová cesta. Zdálo se, že asfalt začíná i končí v lese, všude byl jen samý les. Kolem skupiny lupičů stály husté jehličnany, za stěnou stromů se mohlo skrývat cokoli.

Richard coby šéf skupiny prozkoumal terén a počítal se všemi eventualitami: že přeprava cenností může mít zpoždění i že strážci z auta by je mohli odmítnout poslechnout. Dokonce i s tím, že někdo z jeho skupiny může zpanikařit. Než ráno opustili úkryt, všem nařídil, aby přinesli své mobily, a ujistil se, že si je všichni vypnuli. Mělo to zabránit případnému sledování. Všem čtyřem rozdal kombinézy a reflexní vesty; oblékli si je přes své běžné oblečení. Hned po akci si je měli zase svléknout.

Silnice měla být liduprázdná. Richard se tu byl podívat v září a v okruhu několika kilometrů neviděl jedinou poštovní schránku ani jediného člověka.

Počítal se vším – kromě dívenky u silnice, štíhlounké malé bytosti v tenkých žlutých šatech. Objevila se uprostřed vozovky několik minut před loupeží, téměř to vypadalo, jako by se k nim snad chtěla přidat.

Ta dívenka byla cosi jako varování, že měl všechno odpískat. Ale všichni už byli na místě u silnice – jako ozubená kola, která se začala otáčet a zapadat do sebe. Nebo, řečeno vojenským jazykem: manévr byl zahájen.

„Nad Smålandem se budou čerti ženit,“ pronesl Keiron čtvrt hodiny předtím, když byla postavena závora. Stál u příkopu vedle pokácené borovice, škrábal se na šedivém strništi a díval se na západ, nad les, na houstnoucí dešťové mraky.

„Pořádná bouřka… Udeří dneska večer.“

„No jo,“ řekl Richard.

Právě pokáceli borovici, jejíž kmen byl dostatečně dlouhý a silný, aby dokázal vozidlo s cenným nákladem zastavit.

„Meteorologové varovali, že to bude skoro hurikán.“

„Já vím.“

Richard s bouří počítal, i se vším ostatním. Jediné, co nevěděl, bylo, kdy přesně se vozidlo s cenným nákladem objeví na vrcholu kopce.

Jeho zvěd, Haďák, zlodějíček z Vimmerby, mu zavolal a oznámil, že bílá dodávka odjela z banky na náměstí v půl druhé. Nedokázal říct, jak rychle strážci jedou ani jestli budou po cestě dělat přestávky, věděl jen, že auto poveze plno peněz v hotovosti. Přepravy bankovek jsou na silnicích čím dál vzácnějším jevem, tohle byla nevídaná kořist.

Bílá dodávka měla být při příjezdu dobře viditelná. Silnice byla rovná a na severu vedla přes zvlněný hřeben s holými lesy na obou stranách. Poté klesala po stejném strmém svahu, po kterém by se Richard jistě rád proháněl, když jako malý chlapec jezdil na svém prvním bicyklu a předváděl se své matce a mladší sestře.

Nyní podrážděně přimhouřil oči a podíval se ke svahu – proč zrovna teď myslí na mámu a sestru? Měl by myslet výhradně na rychlost dodávky a dosah jejich zbraní v bezprostředním okolí silnice.

Až se vozidlo konečně objeví, měl by zvednout ruku a vypadat jako opravdový silniční dělník, i když s odvráceným obličejem. Dodávka by pak snad měla zpomalit a všichni členové skupiny by si měli nasadit černé lupičské kukly. Haďák by měl vyjet s nákladním autem na silnici a pak z něj vyskočit s automatickou zbraní. On sám a Siven by se měli rozběhnout k dodávce, každý z jedné strany. Keiron by měl hodit pod pneumatiky nášlapné ježky a vytáhnout svou nenabitou brokovnici. Haďák by následně měl svázat a hlídat stráže.

Richardovým úkolem bylo zajistit, aby všechno proběhlo hladce, a postarat se o lup. V případě potřeby by měl také křičet. Neměl ani pistoli – dvě, které si vzal s sebou, ležely zabalené v ruksaku.

„Jaký je dosah?“ zeptal se Keiron.

„Čeho?“ chtěl upřesnit Richard.

„Vysílačky.“

„Maximálně sto metrů,“ odpověděl Richard. „Je to jen taková miniverze.“

„Haďákovi to bude stačit,“ zhodnotil Siven.

Haďák a Siven spolu byli příbuzní – bratranci. Byli si dost podobní, měli holé hlavy a zjizvené tváře, ale pouze Haďák měl na kůži černé hady, kteří se mu plazili po pažích a po krku. Teď seděl v kradeném náklaďáku schovaném mezi stromy. Richard zahlédl kabinu s přikrčenou postavou za čelním sklem. Haďák měl zůstat na místě, aby na něj nebylo vidět – jeho pohled byl příliš temný, než aby někoho přesvědčil, že je dělníkem opravujícím silnici.

Na kopci se mezitím objevila dvě vozidla a v obou případech Richard už málem zahájil operaci – než si všiml, že se jedná o osobní automobily. V autech za čelním sklem neseděli žádní strážci, pouze muži v tmavých oblecích, vystresovaní prodejci mířící na další schůzku se zákazníky.

Oba řidiči za volantem apaticky zírali a před padlým kmenem borovice, který ležel jako zelenohnědá překážka přes vozovku, neochotně přibrzdili. Richard předstíral, že je stavbyvedoucím, mávl na auta, aby pokračovala v jízdě po volné části vozovky mezi krajnicí a korunou stromu.

Jeďte dál, pomyslel si. Nestál o spuštěná okénka a zvědavé pohledy. Jen jeďte!

Řidiči poslechli, projeli kolem nich jako lesklé želvy a na tři muže – pracovníky ve žlutých reflexních vestách věnujících se stromu, který spadl na vozovku – sotva pohlédli.

Řidiči na ně zapomenou za první zatáčkou, to mu bylo jasné. Silniční dělníci fungují asi jako výstražné značky – řidiči kolem nich jen projedou.

Když zvuk motorů utichl, opět se rozhostilo lesní ticho.

„Máte nový baterie?“ zeptal se Siven. Keiron přikývl.

„Zkontroloval jsem to třikrát.“

Sivenovi bylo teprve dvaadvacet a tohle byla jeho první akce tohoto typu. Podíval se na Richarda.

„Snad stačí jedna kontrola, ne?“

„Trojka znamená štěstí,“ namítl Richard.

Před každým přepadením vždy podlehli pověrčivosti.

A měli své rituály:

Všechno třikrát zkontrolovat.

Večer před akcí neumývat auto, které bude použito k útěku. Navlékat si nejdřív pravou rukavici a pak levou.

A také:

Při čekání na transport peněz nesmí být člověk nervózní. Jenže když se auto s penězi opozdilo, bylo těžké nepodlehnout nervozitě. Vteřiny v Richardově hlavě doslova tikaly. Zdálo se mu, že se vozovka pod jeho botami slabě chvěje, jako vor v mírném větru. Oddechnout si bude moct, až budou mít boxy s bankovkami uložené ve svém vozidle.

Poté co na silnici čekali přesně sedmnáct minut, se Siven najednou zeptal:

„Kapitáne, máme dělat, že neumíme moc dobře švédsky?“

„Cože?“

Siven se na něj nervózně usmál. Říkal Richardovi kapitáne, zatímco Haďák mu říkal můj kapitáne nebo jenom kápo, přestože v armádě Richard dosáhl pouze hodnosti poručíka.

„Já to tak často dělám, když přepadáme obchody. Vejdeme dovnitř a předstíráme, že se hádáme ve švédštině s přízvukem, nebo mluvíme s ostrahou anglicky, aby si mysleli, že jsme imigranti. Pak můžeme…“

Richard k němu zvedl hlavu.

„Budem si navzájem dávat znamení. Nikdo nesmí ani ceknout.“

Siven po tomto rozkazu zčervenal a sklopil zrak. Keiron mu poklepal na rameno.

„Hele, zbytečně moc nepřemejšlej.“

Pak všichni tři mlčky stáli v tichém lese. Začalo pršet a kolem silnice nebyl slyšet žádný ptačí zpěv, jen slabé šumění větru. Mezi smrky bylo vše temné a tiché, do soumraku zbývalo jen pár hodin.

Temný Småland, v němž neplatí žádné právo.

Tahle divočina na švédském jihu nedaleko měst a vesnic, ale bez jediného stavení na dohled Richardovi nevadila. Nikde ani chata u silnice, ani stodola. Jenom hustý les, kam až oko dohlédne. A ještě on, Keiron a Siven na silnici. Také jejich vozidlo čekající padesát metrů od krajnice a Haďák v ukrytém nákladním autě.

Keiron se poškrábal na hrudi. Siven zakašlal. Haďák na lesní cestě šlápl na plyn.

Richard se podíval na hodinky: 15:19.

Na les se snášel mrholivý déšť a vítr neustále sílil. Richard se díval na prázdnou klesající asfaltku. Vybavila se mu nepříjemná vzpomínka, jak se sestrou sjížděl na kole po podobné strmé silnici a zažil přitom nejhorší pád v celém svém dětství.

Proč teď myslím na sestru? ptal se sám sebe. Musím se soustředit!

„Slyšíte kromě větru něco?“ zeptal se Keiron.

Siven sice žvýkal, ale zřejmě se snažil mít nastražené uši.

„Slyšíš něco?“ zeptal se Richard. Keiron zavrtěl hlavou.

„Žádný auto.“

Bylo 15:26. Richard myslel na tikající sekundy. Na odpovědnost.

Na svou dceru.

Viděl Keirona, jak se belhá po deštěm ztmavlém asfaltu a staví se na druhou stranu překážky. Jako obvykle byl Richardovým časoměřičem – přitom se ani jednou nepodíval na hodinky. Keiron zkrátka dokázal čas odhadnout přesně. Po své dlouhé lupičské kariéře to měl v krvi. Až zastaví auto s penězi, začne tiše odpočítávat plynoucí minuty. Loupež jich smí trvat maximálně pět.

Richard slyšel zvuk motoru, ale ten se ozval blízko nich – Haďák přidával plyn. Čím dál hlasitěji a netrpělivěji.

Silnice byla stále prázdná. Čas: 15:28.

Richard z kapsy bundy vytáhl pepřový sprej, který mu coby zbraň stačil. Sprej byl menší a lehčí než ruční granát, ovšem dokázal dostříknout do více než sedmimetrové vzdálenosti.

Nyní odšrouboval víčko a sprej připevnil do ocelové svorky na rukojeti vlaječky, jíž se chystal vozidlo zastavit.

„Každou chvíli tu bude…“ řekl tiše Keironovi.

Opět nastalo ticho. Ozýval se jen šum podzimního větru. Richard se čerstvého, studeného vzduchu zhluboka nadechl, přimhouřil oči a naposledy se ohlédl směrem k lesu. Vtom uslyšel v tichu nějaký zvuk. Znělo to jako tiché chichotání.

Otočil hlavu a podíval se na silnici za nimi. Právě tehdy si všiml někoho, kdo se pohyboval na asfaltu. Štíhlá malá postava, holčička, asi šesti nebo sedmiletá. Šla po silnici asi padesát metrů od něj, ale s odvrácenou tváří.

Richard překvapeně zamrkal – kde se tu krucinál vzala? Holčička silnici přeběhla krátkými, vysokými poskoky. Richard si nevšiml, že by měla ponožky – napadlo ho, že je bosá. Navzdory podzimnímu chladu měla na sobě jen tenké letní šaty. Najednou se otočila tváří k němu. Její pohled byl tak pronikavý, že se Richard téměř cítil trapně a ztratil řeč. Všechno mu rázem připadalo směšné – jak stojí v lese a předstírá, že je silniční dělník.

„Už jede!“ hlesl tiše Keiron.

Richard neodpověděl. Dívka se na něj usmála. Připomínala mu jeho dceru Olivii. Ale na Olivii a její mámu teď vůbec nemyslel. Rodina mu totiž připomínala příliš mnoho povinností.

„Je tady!“ řekl Keiron za jeho zády.

Ale Richard stál nehybně. Zapomněl na čas – čas jako by neexistoval. Chtěl stůj co stůj vědět, kdo je ta dívka a co tady v té pustině dělá.

Postava sešla ze silnice směrem do lesa. Richard sklonil ruku s vlaječkou, chtěl jít za ní, ale Keiron zrovna zvýšil hlas:

„Teď, Richarde!“ Otočil hlavu.

„Cože?“

Keiron mluvil nahlas a nervózně:

„Blíží se!“

Ukázal na kopec a Richard viděl, že má pravdu: na silnici se objevila bílá dodávka Mercedes-Benz. Když přejížděla vrchol kopce, na okamžik se zdálo, že se zvedá ze země. Pak svištěla dál po svahu, přímo do plochy dostřelu lupičů.

Richard třikrát stiskl vysílačku, aby Haďák nastartoval nákladní auto. Pak zvedl červenou vlaječku.

„Připraveni!“ zavolal na svou malou skupinu.

Strážce za volantem dodávky si asi půl kilometru před nimi zřejmě všiml varovné vlaječky i borovice nad silnicí a zpomalil.

Bylo načase.

Siven si upravil reflexní vestu, pod níž měl pušku. Richard dál držel červenou vlaječku a nákladní auto v lese přidalo plyn. Všichni si nasadili kukly.

Dodávka poslušně začala brzdit před stromem a zastavila pět metrů od lupičů. V autě seděli dva strážci: starší řidič a mladík na sedadle spolujezdce. Oba se za čelním sklem napřímili.

Haďák za nimi vyjel s nákladním autem z lesa, aby jim zablokoval cestu. Mladší strážný za čelním sklem otočil hlavu a něco zakřičel. Otevřel dveře.

Přestože Richard by se měl nyní pohnout a opět převzít velení, nejprve se ještě jednou podíval směrem k lesu. Dívka už tam nebyla.

„Přepadení!“ zařval jeden ze strážců. „Zavolej policii! Dělej!“

Richard přestal myslet na dívku a zvedl hlavu. Zdálo se mu, že se před ním otevírá tunel vedoucí přímo k dodávce. K milionům.

„Vpřed!“ zakřičel.

Přímo do temnoty tunelu. Siven vedle něj zvedl zbraň s prstem na spoušti. Měl teď tvář rudou jako rak, rozběhl se po vozovce.

„Be still!“ zavolal na strážce.

Útok, adrenalin. Na Richardův rozkaz, aby mlčeli, zapomněli.

Ale Haďák potichu byl, po asfaltu klapaly jen jeho boty. Vyskočil z kabiny náklaďáku a s nasazenou kuklou a zvednutou karabinou se vrhl k dodávce. Chtěl strážce spoutat a hned poté si vzít boxy s bankovkami. Siven mu měl pomáhat.

Jenže během této akce se ozval Keironův výkřik:

„Do prdele! Zbraň!“

„Co?“ křičel Siven, teď už švédsky. „Co říkáš?“

„Pistole!“ křičel Keiron na silnici. „Ten chlap má pist…!“ Vtom zazněl výstřel.

Vzápětí se celý Richardův plán naprosto zhroutil. Ke slovu se dostaly střely a chaos.

Pernilla 

„Mami, nejezdi nikam!“

Ester křičela, plakala a držela se Pernilly za nohy.

„Musím, Ester.“

„Tak já pojedu s tebou!“

„To nejde,“ řekla Pernilla tiše.

Celé to bylo nesnesitelné, ale nemohla to zastavit. Na cestu do Borovice začala balit, když se vrátila od telat ve stodole – a prostřední dcera to viděla. Pak vypukl tenhle cirkus.

„Já chci jet taky!“

„Pojď ke mně, Ester,“ řekl Håkan z druhé strany televizního stolku. „Přečteme si pohádku, ano?“

„Já ale chci, aby mi ji přečetla máma!“ křičela Ester.

Pernilla si upravila tašku, když vtom uslyšela cinknutí v kuchyni. Bylo půl osmé a na venkově byla tma jako v ranci, mezi hospodářskými budovami se mohl kdokoli pohybovat.

Podívala se na Håkana.

„Brzy ti to přečtu.“

Håkan přikývl, stál u knihovny, zády ke knihám o švédských lidových pověstech, americkém léčitelství, mexické meditaci a německých poltergeistech. Všechno to byly její knížky, Håkan si z nich nepřečetl ani jednu.

Ale před dvanácti lety jí přesto pomohl zbavit se drog – zkrátka proto, že drogám nevěřil. V jeho světě neexistovaly, tudíž neexistovaly vůbec.

Pernilla se podívala směrem k chodbě a vchodovým dveřím. Byly to obyčejné dřevěné dveře, bílé, v horní části s malým čtvercem z matného skla. Před čtyřmi hodinami, když byl Håkan sám doma, na dveře najednou někdo zaklepal, přestože mají zvonek.

„Třikrát, hlasitě,“ řekl Håkan Pernille, když se vrátila domů s dcerami. A ona se rychle zeptala:

„Kde jsi v tu chvíli zrovna byl?“

„V kuchyni, díky tomu jsem to slyšel jasně… A když jsem šel k chodbě, ozvala se další tři zaklepání.“

„Nikdo tam za dveřmi nic neřekl? Nezavolal něco?“ zeptala se Pernilla.

„Za sklem nebylo vůbec nic vidět,“ řekl Håkan. „Ale nedíval jsem se tak pozorně, šel jsem rovnou otevřít.“

„… a nikdo tam nebyl,“ doplnila Pernilla. Håkan udiveně přikývl a podíval se ke dveřím.

„Zvláštní, viď? Nikde nikdo. Od posledního zaklepání přitom uplynulo jen deset vteřin.“

Pernilla mu neřekla, že přesně to samé zažívala v posledních letech každý podzim, na konci října, před odjezdem do kempu. Håkan byl tou dobou většinou pryč, venku u krav nebo s dětmi, ale ona to opravdu slyšela. Silné zaklepání na vchodové dveře. Kdykoli otevřela, venku nebyla živá duše.

„Jak to znělo?“

„Já nevím, jak to popsat.“ Håkan se na ni podíval. „Rychlé, docela tvrdé a naléhavé údery… Série tří zaklepání po sobě. A mezi nimi jedno krátké.“

Pernilla se už dál neptala.

„Musím si teď sbalit.“

Amber by měla přijet z Dalarny v pátek, ale ona by byla ráda na místě o den dříve.

Håkan nevěděl všechno; myslel si, že se každoročně vrací k Råsjönu a do uzavřeného kempu Borovice, aby se setkala s Amber a dalšími zbloudilými přáteli z let dospívání a podpořila je v jejich snaze odvyknout si od drog. Nevěděl, že tam jezdí proto, aby tam uklidnila své obavy před svátkem Všech svatých – obavy, které mohou být tak silné, že pak slyší klepání do stěn.

Proč se tyto obavy objevují právě na konci října? Na to si Pernilla nedokázala odpovědět.

Nejstarší dcera Elsa chtěla večer zaplést nejstarším kravám copánky, aby se líbily zákazníkům jejich farmářského obchodu. Pernilla jí pomáhala. Veškeré papírování na celý týden měla hotové a bylo také domluveno, že Håkanovi přes víkend pomůže záskok z Loftahammaru. Jejich obchod bude v sobotu otevřený jako obvykle, za pult se postaví dva milí sousedé. Pernilla měla spočítat tržby až v neděli, po návratu z kempu.

Věděla, že tou dobou bude úplně vyčerpaná.

Sbalila si oblečení, zubní kartáček, konzervy a baterie. Podle zpráv o počasí se do vnitrozemí Smålandu blíží silná bouře. Hrozilo přerušení dodávek elektřiny a padající stromy na silnicích. Mohla to použít jako výmluvu, aby nemusela jet, ale to nebylo možné. Amber s ní počítá, Essi a ostatní na ni čekají.

Tiše balila, zatímco se jí prostřední dcera motala pod nohama a tahala ji za tričko.

„Mami, nejezdi! Mami!“

Její mladší, tříletá sestra Ebba usnula ještě před začátkem hádky. Else bylo devět let a klidně seděla před televizí – už věděla, že když maminka odjede, zase se vrátí – a že jí mezitím bude dělat společnost tatínek. Jenže Ester byla hysterická a měla na tvářích slzy. Když Pernilla odjela na víkend do kempu rok předtím, Ester jen stála a mávala s druhou malou ručkou v otcově velké dlani. Bylo jí šest a znala už všechny strasti spojené s loučením.

„Neodjížděj!“ opakovala teď pořád dokola.

„Máma jede na sraz se svými starými kamarádkami,“ vysvětloval Håkan.

Pernilla přikývla.

„Na setkání s holkama.“

„Já jsem holka!“ vykřikla Ester.

Pernilla nasoukala oblečení do brašny a před dceru si klekla. Zhluboka se nadechla a usmála se, jak nejlépe uměla.

„Ty a já si pak uděláme vlastní holčičí sraz. Až se vrátím domů, budeme si spolu všechny hrát. Ty, já, Ebba a Elsa.“

„A taky Haj,“ řekla dcera a zvedla jednu ruku a pak ještě druhou. „A Slaj!“

Haj a Slaj byli dva Esteřini imaginární kamarádi. Byla to dvojčata, ale Haj měl zelené kalhoty a Slaj žluté sáčko. Ačkoli je Pernilla neměla ráda, krátce přikývla.

„Haj a Slaj se taky můžou přidat.“

Ester měla sice spodní ret stále povystrčený, nicméně se zdálo, že už se unavila. Přestala křičet. Nakonec k mámě přistoupila a objala ji.

„Budeme si číst,“ řekla.

Když Pernilla dceru s knížkou nesla do postele, pevně ji držela.

Jedu do chatek kvůli tobě, pomyslela si. Kvůli tobě, Else, Ebbě a tvým vymyšleným kamarádům Hajovi a Slajovi… abych vás ochránila. Abyste si spolu mohli venku hrát.

Samozřejmě to dětem nemohla vysvětlit. Nemohla jim ani povědět o ovcích, o něž přišli. A teď ještě to klepání – zvuk, který slýchala, kdykoli se měla vydat na cestu. Jako varování nebo připomínka.

Strach si nechala pro sebe, jak to musí dělat každá správná máma.

Když Ester ulehla a měli za sebou úryvek z knížky Detektivní kancelář Lasse & Maja, všechno ztichlo a Pernilla dokončila balení. Všechny věci co nejrychleji naskládala do brašny. Bylo to rychlé a nervózní balení, jako vždy, když musela odjet nedobrovolně.

Nakonec do brašny uložila to nejdůležitější: věci, které by potřebovala, kdyby se o víkendu něco pokazilo. I když na to, co by se mohlo pokazit, raději nechtěla myslet.

Håkan tiše stál, sledoval ji ze dveří do ložnice a potom se ujistil:

„Takže se vrátíš v neděli odpoledne?“ Pernilla mlčky přikývla.

„Čeká tě prodloužený víkend,“ řekl Håkan tiše. „Dušičkový.“

I když to znělo ironicky, Pernilla viděla vrásku na jeho čele a věděla, že to tak ve skutečnosti nemyslí. Ačkoli Håkan netušil, co ji v kempu čeká, určitě vycítil její nervozitu.

Myslíš, že se mi tam chce? mohla mu říct. A odpověď by byla jednoznačná: nechce. Místo toho ale řekla:

„Nebudu sama, bude nás tam hodně… A Amber se zdrží celý víkend.“

Håkan se s Amber znal. Pernillina kamarádka bydlí sice v Dalarně, ale před pěti lety navštívila jejich statek a pak s Pernillou odjely na sraz společně. Amber, která se už nyní alkoholu ani nedotkne, a Håkan si byli navzájem sympatičtí.

„Mluvila jsi s ní?“ zeptal se.

Pernilla přikývla, ačkoli to nebyla tak docela pravda.

Když zkoušela Amber předešlého dne volat, nikdo hovor nepřijal.

Ale Amber na sraz musí přijet. Jezdí tam přece s Pernillou už sedm let. Od doby, co Pernilla začala mít problémy.

Håkan měl stále vrásku mezi obočím.

„Hned jak budeš mít možnost, dobij si telefon,“ řekl tiše.

„Mám ho čerstvě nabitý,“ namítla Pernilla.

„Dobře. Tak si ho nech celou dobu zapnutý!“

Pak už nic neřekl, jen tam ještě chvíli postál a nakonec odešel do ložnice zkontrolovat děti.

Pernilla rychle dobalila poslední věci, bez nichž by se v kempu neobešla.

Petrolejová kamínka. Jde o poslední víkend v říjnu, vítr u Råsjönu by mohl být ledový.

Mnohokrát v kempu mrzla. Nevěděla, jestli Eva Hansenová zaplatila účty za elektřinu.

Železné bodce. Bylo jich dvanáct a vypadaly jako obyčejné stanové kolíky, přitom žádný stan nikdy nedržely. Pro Pernillu to byly dýky, naostřené, z čistého železa. Měla by je nosit všude s sebou.

Vyhřívací podložka na baterie. Na místě setkání hodlá sedět dlouho a země je studená.

Svíčky a zapalovače. Svíčky, křesadlo a tři zapalovače pro případ, že by na místě vypadl proud.

Baterka. Pro případ, že by svíčky zhasly.

A nakonec černá modlitební knížka její babičky. Bude se z ní číst nahlas – jestliže se baterka rozbije a celý kemp pohltí tma.

Ranja 

„Dnes večer udeří ve Smålandu bouře,“ řekl Williamův hlas do zvuku hučící klimatizace. „Skoro orkán.“

„Páni!“ vydechla překvapeně Ranja.

Nad skleněným stolem zvedla obočí a snažila se vypadat překvapeně, i když už předpověď počasí slyšela. Coby asistentka Williama Malma byla dobře vyškolená, rozpoznala malé i větší bouře. První známky toho, že se blíží tato bouře, se u ní dostavily ve formě jakési předzvěsti: když vycházela ze svého hotelového pokoje, rozbolela ji hlava.

„Páni,“ zopakovala. „Ještě že je náš hotel postavený tak solidně, že bouřím odolá.“

Vteřinu nato se zarazila – neměla správně říct váš hotel?

William ale na její poznámku nijak nereagoval.

Jako při každém takovém nečasu vítr během dne zesílil – sice nepozorovaně, ale ona tu změnu pocítila. Hodinu před začátkem schůzky se stavební komisí seděla ve dvanáctém patře hotelu, vysoko nad Jönköpingem i břehem jezera Vättern, a sledovala, jak se panoramatické okno u sedací soupravy zachvívá.

William stál klidně u okna, oblečený v teplákové soupravě a teniskách, stejně bílých jako jeho ponožky. Před schůzkou se chtěl původně převléknout do světle modré košile a černých džínů, ale nakonec dal přednost broskvové barvě, která je předepsaná pro jeho zaměstnankyně. Ranja si podle této barvy vybrala svůj kalhotový kostým.

I gumička, která jí drží pevně svázaný culík, má barvu broskve.

„O hotel strach nemám,“ řekl přece jen William.

„Tak o co? O některé jiné nemovitosti?“

Ačkoli šlo o otázku na hranici osobního dotazu, Ranja ji přesto položila. Williama tím nepopudila – přikývl a zadíval se na jezero.

„Myslím na svou usedlost v lesích. A na svého starého příbuzného, Gottharda Malma… Mohla byste tam prosím vás po schůzce s těmi byrokraty zajet a zjistit, jak Gotthard a jeho dům tu bouři přečkali?“

„Jistě, zařídím to.“ Ranja si vzala pero a kalendář.

„Gotthard bydlí v domku nedaleko mé usedlosti Herrviken poblíž Tallrydy,“ vysvětloval William. „Tu jste navštívila. Vzpomínáte si?“

Ranja přikývla. Přestože je před schůzkou doslova zavalená třemi stovkami digitálních dokumentů, do kalendáře si všechno zapsala: Gotthard Malm. Herrviken, Tallryda.

William má pravdu – tahle jména pro ni nejsou nová. Pracuje ve Williamově společnosti jako regionální asistentka déle než tři roky, setkali se spolu asi desetkrát a ona je připravená na schůzku s ním, kdykoli se vydá do jižního Švédska. William se o svém strýci, který žije nedaleko usedlosti, v minulosti zmínil už několikrát, třebaže spojení slov „Gotthard z domku“ znělo jako označení smyšlené postavy odněkud z konce světa. Gotthard byl nicméně Williamův nejstarší žijící příbuzný, to si pamatovala a věděla i to, že tento muž má v jeho světě detailních plánů zvláštní místo.

Jméno Herrviken bylo zvláštní i pro Ranju. Staré venkovské sídlo. První věc, která ji v souvislosti s ním napadla, byl nicméně les. Rozsáhlé husté jehličnaté lesy.

Když dopsala, viděla, jak si William vzal z ledničky stojící vedle pohovky hrst borůvek a láhev vody Local Dreams. Pak střídavě jedl a pil a popocházel přitom podél panoramatického okna. Jeho levá noha trochu zaostávala, kulhal. Ranja raději sklopila oči a soustředila se na jeho obuv.

William obvykle nosí portugalské lakované polobotky, ale kdykoli má pracovní schůzky mimo velká města, obuje si vždycky tenisky, aby tím stavitele a úředníky okouzlil. Všechny jeho boty mají obzvlášť měkké podrážky. Podle jeho sekretářky Liv Rydénové to má tlumit jeho kulhání. Levá noha je kratší než pravá – je to buď vrozené, anebo jde o následek nějakého pádu v mládí. Ale ať už je to jakkoli, nic s tím nezmůžou ani ti nejlepší doktoři na světě.

A o kulhání ani slovo! upozornila Liv Ranju. Nesmí se Williama ptát, proč kulhá, nikdo nesmí projevovat empatii ani pronášet soucitné komentáře. Jeho kulhání má být „neviditelné“ – jako by vůbec neexistovalo.

„Víte, co se říká?“ nadhodil William, když se k ní vrátil od okna.

„Ano…?“ řekla Ranja.

„U Vätternu jsou prý nejkrásnější západy slunce na světě. Takhle to popsal Mark Twain, když sem zavítal.“

Ranja se usmála a přikývla. Rychle si zapsala nejprve citát a pak jméno, aby si později mohla zjistit, kdo byl Mark Twain.

Poté co Liv Rydénová Ranje oznámila, že William letí do Jönköpingu svým letadlem z jednání v Londýně, musela vstát v půl sedmé ráno. Jejím úkolem nyní bylo projít hotel před jeho příjezdem a informovat všechny, jichž se to týkalo. Nezajistila Williamovi ubytování, to nepotřeboval. Neměl ani kartu, personál vždycky věděl, že je v budově, a dveře do jeho apartmá se vždycky odemkly, když se vědělo, že přijede. Apartmá se nachází ve dvanáctém patře, v tom nejvyšším. Ale pro Williama ani to nebylo dost vysoko. Nový přístavní hotel by měl být téměř dvakrát tak vysoký, dvacet dva pater, něco jako černá věž tyčící se nad jezerem Vättern a okolní krajinou.

Během Williamových návštěv Smålandu mu Ranja vyřizovala veškeré praktické záležitosti. Naučila se přesně spočítat, jak dlouho trvají různé jízdy výtahem a trasy hotelovými chodbami. Čas je důležitý. Dokonce si to měřila na stopkách; sprchování smí trvat sedm minut (i když miluje teplou vodu), sušení vlasů pět minut a úprava po sprše maximálně dvacet. Když se setkali v jeho zasedací místnosti před schůzkou ohledně stavebního povolení, měl William jako obvykle hlad, stejnou energii a stejné záblesky vítězství v očích. Magistrátní úředníci sice ještě nic nepodepsali, nicméně Ranja už měla připravit tiskovou zprávu o tom, že stavební povolení bylo kladně vyřízeno.

„Oznámíme to dnes večer,“ řekl jí William z kožené pohovky, na niž usedl.

Chtěla na šéfa také vítězně mrknout, ale musela se věnovat dokumentům, které jí pokrývaly stůl. Potřebovala si ještě jednou projít všechna čísla a výkresy.

William si v deset udělal přestávku – chtěl si na prosklené verandě čtvrt hodiny zaběhat na běžeckém pásu. Po sprše četl v novinách aktuální a burzovní zprávy, což dělal za plného soustředění čtyřikrát denně. Právě mezi nimi se dočetl o bouři.

Ranja se dívala na město a dlouhé úzké jezero ležící severně od něj. Nacházeli se příliš vysoko, neviděli, zda se za přístavním molem zvedají vlny, ovšem zdálo se jí, že okno za pohovkou se v sílícím větru trochu zachvívá.

„Ten silný vítr bude foukat v celém Švédsku?“ zeptala se.

William se neohlédl, jen si pomalu přejel rukama po džínách.

„Hlavně v téhle oblasti,“ odpověděl. „Bouře zasáhne lesy ve Smålandu. Má prý udeřit přesně v těch místech, kde jsem prožil dětství…“

Ranja mlčky zamrkala.

„Vím, že jste tam byla,“ usmál se William. „Jednou, na loveckém víkendu před třemi lety… Ale jestli si to nepamatujete, nevadí. Tenkrát bylo slunečno, teplo a sucho. Hodně se toho vypilo.“

Ranja se zadívala na tmavá mračna nad jezerem a vybavily se jí vzpomínky na teplý den vyplněný obchodními schůzkami na Williamově usedlosti a pak dlouhý večer s drahými víny v hlavní místnosti. Musela jít zřejmě ven na vzduch, protože se potom probudila v mechu, s nevolností, úplně vyčerpaná. Z onoho večera v alkoholovém opojení si skoro nic nepamatovala.

Coby regionální asistentka manažera v jižním Švédsku musela v rámci plnění úkolů od Williama v posledních letech hodně cestovat po Dánsku a jižním Švédsku: Malmö, Göteborg, Karlskrona, Kalmar; stále nová místa. Hotel v Jönköpingu slouží jako základna. Jde o spoustu obchodů a William je rád oslavuje. Stejně ale bylo trapné, že se na jeho usedlosti takhle opila.

Znovu nahlédla do dokumentů.

„Williame, dostal jste od města seznam zkratek a symbolů? Potřebujeme ho vložit za stránku devadesát dva. Liv říkala, že jste ho obdržel v pondělí.“

Liv Rydénová ve Stockholmu měla přehled o všech Williamových schůzkách. William na Ranjinu otázku nepřítomně přikývl a dál se skláněl nad novinovým článkem. Pak se zadíval na rozbouřenou hladinu Vätternu.

„Stihnete po návštěvě u Gottharda zkontrolovat, v jakém stavu je usedlost?“

Ranja mlčky přikývla.

„Podívám se tam hned po…“

Přerušilo ji nesmělé zaklepání na dveře.

„Dále!“ zvolal William, načež vešel hotelový zaměstnanec s těžkou plechovou krabicí. William si ji od něj hned vzal.

Obsahovala láhve – nerezové láhve na vodu s velkým bílým nápisem.

„Nové logo?“ zeptala se Ranja.

William přikývl. Podal jí dvě láhve s logem LOCAL DREAMS.

„Tohle musí mít všichni účastníci schůzky na stole!“

Poslední setkání v Jönköpingu ohledně stavebního povolení pro projekt výstavby hotelu v přístavu, v jižní části oblasti Vätternu. William chtěl rozšířit současný hotel o další molo a galerii. Plánováním a podáváním žádostí o povolení strávil dva roky.

Nebo to alespoň poslední setkání mělo být.

Úředníci trvali na tom, aby se setkání konalo na jejich půdě, v prostorách magistrátu, v budově stojící nedaleko nádraží. Tohle bývá vždycky špatné znamení.

Schůzka začala ve tři hodiny, pětice úředníků seděla těsně vedle sebe na jednom konci stolu. Když předtím vešli, Ranja se na ně usmála, ale oni úsměv neopětovali – to jí napovědělo, že je něco ve vzduchu. Vtom William vešel kulhavým krokem dovnitř v bílých teniskách a zvedl ruku na pozdrav.

„Všechny vás zdravím!“

Pak s úsměvem obešel stůl ve směru hodinových ručiček a potřásl si s každým rukou. Přinesl krabici s láhvemi Local Dreams a rozdal všem po jedné láhvi.

„Máme jich dost, kdyby někdo měl ještě zájem!“

Ranje neuniklo, že mu žádný z úředníků nepoděkoval a ani tuto pozornost neotevřel. William si toho ale zřejmě nevšiml. Posadil se do čela stolu a otevřel si svou láhev.

„Miluju Jönköping a Huskvarnu,“ začal. „Miluju celý Småland, jeho vzduch a vodu. Vyrostl jsem ve zdejších lesích!“

Pak láhev zvedl k ústům a napil se. Nikdo jiný v místnosti se ale nepohnul ani mu neodpověděl. Atmosféra byla stísněná. Když vedoucí úředník zahájil jednání, nevypadal nijak nadšeně.

„Stále nám chybí pár věcí…“ pronesl.

William se podíval na Ranju, která v reakci na to zvedla bradu.

„Povídejte.“

„Podle toho, co stojí na straně třicet čtyři, není projekt mariny dokončený,“ řekl úředník.

„Je dokončený tak, jak to jen bylo možné,“ namítla Ranja.

„V souladu s naší smlouvou. Nemůžeme udělat víc, dokud nebude vybagrované dno jezera.“

Úředník na to nic neřekl, otočil stránku a pokračoval:

„Nikde tu nevidím nouzové východy… Potřebujeme podrobné výkresy všech východů, které…“

„To je přece úkol pro hasičského experta,“ přerušila ho Ranja, „i o tom se píše ve smlouvě. Ty dokumenty vám měli poslat. Vy jste je nedostali?“

Následovalo desetiminutové hledání v e-mailech. Úředníci pak potvrdili, že dokumentaci skutečně obdrželi.

„Dobře,“ řekl úředník a znovu zalistoval v dokumentech.

„Ale na straně devadesát dva… tam stále používáte váš systém zkratek a symbolů. Ne náš.“

Ranja mlčela. Nutila se, aby se na Williama nepodívala.

Slyšela, jak se úředník nadechl.

„Je třeba používat náš systém označování,“ řekl.

Ranja před jeho tvrdými fakty sklopila oči. Seznam, který bude muset projít a změnit, má momentálně sto padesát stran.

„Souhlasíte tedy, že veškeré označení do našeho příštího jednání změníte?“

„S tím, co navrhli, nemůžu souhlasit,“ řekl William, když stáli opět na Järnvägsgatan.

V sílícím větru na ulici si uvázal italský vlněný šátek a při pohledu na vodu jezera Vättern se usmál. Jeho kulhání bylo na chodníku mnohem nápadnější než v místnosti a úsměv měl chladný jako severní vítr. Tohle všechno způsobilo, že Ranja zatajila dech – William Malm je nespokojený.

Přestože od setkání s lidmi z magistrátu uplynulo teprve deset minut, její šéf si už mezitím zavolal auto a zamířil do svého hotelu. Připravil se na odjezd a Ranju pověřil, aby se postarala o všechny dokumenty. Rychle se z tenisek přezul do svých obvyklých lakovaných polobotek.

Ranja stála vedle něj u vchodu do hotelu s taškou plnou papírů. Většina z nich byly dokumenty čekající na podpis.

Mlčky se na něj dívala. William pohlédl na hodinky, pak znovu na jezero a krátce se usmál. Potom se najednou podíval na Ranju.

„Chápete, co se právě stalo?“

Protože Ranja zavrtěla hlavou, tiše pokračoval:

„Město nás odmítlo.“

Dál se usmíval. Mohl to být vtip – jenže jeho úsměv byl strnulý. Vítr od jezera nyní foukal Ranje přímo do očí. Chladný úsměv svého šéfa už v minulosti viděla několikrát, ale dosud to bylo v jiných souvislostech: když mu někdo poskytl nekvalitní službu nebo když nějaký novinář kladl příliš hloupé otázky ohledně hospodaření. Až dosud se na ni William usmíval vřele. Chlad se jí šířil do zad a ramen, mhouřila oči, aby ho zahnala.

„Ten jejich seznam zkratek, označení a symbolů pro podrobný stavební plán vám ale Liv poslala,“ řekla. „Dostal jste ho v Londýně, ne?“

„Ano,“ řekl William. Díval se na jezero. „Ale o tohle tady nejde. Jsou to komunální papaláši. Chtěli ukázat, že kluk z lesa se před nimi musí pokorně sklonit. Kdybych to býval udělal, to stavební povolení bychom dneska měli v kapse.“

„Já ten seznam přepíšu,“ slibovala Ranja. „Hned se do toho pustím.“

William už neřekl ani slovo, jen zvedl mobil k uchu.

„Skončili jsme,“ řekl do sluchátka. „Můžete mě vyzvednout.“

Ranja viděla, jak křečovitě drží mobil, a udělala krok směrem k němu.

„Dostanete to v pondělí. Dám to dohromady během víkendu.“

William mlčky přikývl.

„Zajeďte se podívat na mého strýce Gottharda do Herrvikenu.“ Podíval se na hodinky. „Liv vám pomůže tu cestu naplánovat… Já teď odlétám do Osla.“

Nastalo ticho, pro Ranju nesnesitelné. Sklopila oči k chodníku.

Herrviken. Kdykoli to slovo William vyslovil, vzduch jako by se podivně zachvěl. Měla ho uložené v zadní části hlavy, v mentální složce, ovšem právě teď bylo násilně vyrváno na světlo.

Minutu nato jeho auto zastavilo u chodníku před hotelem a William k němu třemi klopýtavými kroky přistoupil.

Do Osla? chtěla se Ranja zeptat, ale nestihla to. Všechno proběhlo hrozně rychle.

„Na letiště!“ slyšela Williama říct řidiči.

„Zůstaneme v kontaktu?“ zeptala se.

Její otázka ale zanikla v hlučné ráně, když její šéf prudce zabouchl dveře auta. Neslyšela od něj žádnou odpověď, viděla jen, jak se usadil na zadním sedadle a pro sebe zavrtěl hlavou. Na ni se už ani nepodíval.

Taxi odjelo směrem k dálnici a Ranja osaměla.

Denní světlo nad Vätternem jako by pohasínalo. Při pohledu na prázdné jezero si na okamžik vybavila projekt, který studovala na výkresech déle než dva roky: dvojice věží nového nábřežního hotelu, nákupní centrum a přístav. Všechno to jasně viděla nad vodou, celé dílo se však vzápětí rozpadlo a zmizelo pod hladinou.

William nedostal stavební povolení. Přestal jí věřit, cítila to. Nezíská si znovu jeho důvěru, dokud neprokáže, že je opět dobrá, ve formě.

Oči ji pálily.

Nejsi dost dobrá, pomyslela si.

Náhle si vzpomněla, jak se o ni William postaral onoho večera u své usedlosti, když se probudila v blátě a mechu. Zvedl ji ze země a jeho pohled byl přitom stejně chladný jako teď.

Svět se kolem ní houpal – chodník, čtvrť, celé město.

Zavřela oči. Ucítila něco teplého na rtech.

Přejela si kolem úst prstem. Z nosu jí tekla krev, tmavá jako hlína.

Richard 

„Vypadněte! Dělejte!“

Sedadla dodávky zapáchala potem a krví, a když Richard zaparkoval, nepřál si nic jiného než dostat se z ní co nejdřív. Vypnul motor, otevřel dveře a ostatní tři doslova vytlačil a vytáhl ven. Všichni se dostali na štěrkovou plochu, zadýchaní, v chladném podzimním vzduchu se rozléhaly jejich nadávky.

„Do prdele! Fuj!“

„Sakra!“

„Zatraceně!“

„To stačí,“ zahřměl Richard. „Padejte do domu! Okamžitě!“

Předtím v sílící bouři zabočil na příjezdovou cestu a dodávku zaparkoval u garáže vedle domu. Tenhle úkryt se nacházel u Råsjönu, schovaný mezi pohupujícími se břízami a smrky. Sešli se tam večer před akcí a nyní tu měli zůstat celý víkend.

Byl to cihlový dům ze šedesátých let, obklopený ze tří stran lesem a ze čtvrté jezerem. Z hlavní silnice sem vedla úzká a klikatá příjezdová cesta. Jeden z tisíců starých domů u jednoho z tisíců malých švédských jezer, zapomenutý, odlehlý.

Majitelem byl Keironův pětaosmdesátiletý strýc, který žil v domově pro lidi s demencí v Nybru a stěží si pamatoval, že dům vůbec vlastní. Na nemovitost měl občas dohlédnout jeho synovec Keiron, případně Keironův bratranec, ale ten se odstěhoval do Španělska.

„Ten se tu nikdy neukáže,“ řekl před akcí Keiron. „Zůstal v teple na sluníčku. U jezera budeme mít bezpečnej úkryt.“

Richard neprotestoval. Keiron znal nejlepší únikové cesty a nejlepší skrýše. Nic na tom nezměnilo ani poranění po střele v jeho břiše.

Loupežné přepadení na silnici se zvrtlo v krvavou řež. Starší řidič sice zachoval rozvahu a držel ruce na volantu, ale kolega na sedadle spolujezdce byl mladší a ozbrojený. Neměl být, ale byl. Jakmile se objevila jeho pistole, Richardův plán se zhroutil jako domeček z karet.

Právě když se Keiron blížil k dodávce, mladý strážný se na sedadle spolujezdce sklonil ke kolenům a vytáhl něco malého a šedého.

„Pistole!“

Keironův varovný výkřik se ozval ve stejnou chvíli, kdy Richard zpozoroval, že je to policejní zbraň, Glock, starší model, než byl ten jeho. Chvíli mu trvalo, než to pochopil, nejméně dvě vteřiny. Strážní by přece neměli mít u sebe zbraně…

„Kryjte se!“

„Pokračujte!“