Eloisa James

THE LAST LADY B

Tato kniha je fikce. Jakékoli odkazy na historické události,

skutečné lidi nebo místa jsou fiktivní. Jiná jména, postavy, místa 

a události jsou výsledkem autorčiny představivosti

a jakákoli podobnost se skutečnými událostmi nebo místy

či osobami, žijícími nebo zemřelými, je čistě náhodná.

Copyright © Eloisa James, 2026

All rights reserved

Translation © Libuše Čižmárová, 2026

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-418-2

Poslední lady B

věnuji svému synu Lucovi.

Na TikToku a Instagramu lze zhlédnout jeho vtipná,

ironická videa. On není jen svým způsobem

úžasný autor fantasy textů, ale také skvělých videí,

a trpělivě mě vede.

„Mami, prostě to zkus ještě jednou…“ (a pak znovu)

Prolog

Londýn

2. května 1805

(Ráda bych začala rozhovorem, který se odehrál

před sedmi měsíci, takže nezapomínej, že jsem tě varovala.)

„Lord Burnsby? Ten hnusný starý kozel se třemi zemřelými manželkami? Je starší než já! Propána, Genevieve, tři mrtvé manželky.“ Tvářemi mého otce se rozlila malinová červeň.

Vzdychla jsem.

Pravda, Burnsby nebyl žádný manžel snů. Bylo mu skoro sedmdesát, s ustupující bradou, jaká je vlastní mnoha mým krajanům. Ale protože jsem si nedovedla představit, že bych propadla vášni vůči jakémukoli muži, jeho pokročilý věk a chybějící brada byly nepodstatné.

V rozporu se svou aristokratickou výchovou jsem cynická a prostořeká. Na rozdíl od své sestry Rosie, jejíž srdce vyhlíží modrookého manžela, který se do ní po jejich prvním valčíku hluboce zamiluje. Bohatství a tituly jsou samozřejmé.

Ani jedna z nás však nemá žádné věno.

Protože jsem už tančila (a flirtovala) s mnoha modrookými svobodnými muži, kteří se potom oženili pro peníze, nemůžu snést pomyšlení, jak má snílkovská sestra debutuje v šatech, jež nejsou dost elegantní, ve spravovaných rukavicích a odřených botách.

Bez věna a – jak se samo sebou rozumí – bez nápadníků. Každopádně skutečných.

„Burnsbyho manželky, protože jsou mrtvé, jsou bezvýznamné,“ informovala jsem otce. Odmlčela jsem se, a pak jsem mu řekla pravdu. „Jeho Lordstvo slíbilo, že dá Rosii věno.“

Otec zasténal, což mi připomnělo nešťastného Hamleta. „Jak mám přežít to ponížení, že jiný muž dá mé dceři věno!“

„Nikdo nemusí vědět, kde se vzalo,“ poznamenala jsem. „A to věno jí umožní vzít si muže, jakého si vybere.“

„Naše pokrevní linie a její krása by měly stačit!“

Za okamžik otci (siru Williamu Suttonovi) mé mlčení připomnělo, že u mě pokrevní linie a krása selhaly, když výsledkem tří let na svatebním trhu byla Burnsbyho žádost o moji ruku.

„Prodáváš se,“ naříkal otec, jako by obchod se ženami nebyl životním faktem. Každopádně u aristokratů. „Vzdáváš se lásky!“

„Raději to považuju za výměnný obchod.“ Otázku lásky jsem odsunula stranou. Mé roky ve vybrané společnosti mě zklamaly, ale nepřekvapily, kdežto Rosii by zdrtilo, kdyby se nezjevil žádný milující manžel.

„Ty by sis starosti o Rosii dělat neměla,“ řekl otec, s ponížením hluboce vrytým do tváře. Mimochodem, nebyl gambler ani pijan. Jen prostě neměl peníze.

Několik posledních dní jsem ležela beze spánku v posteli a trápila se – pak jsem ale vyskočila a poslala Burnsbymu zprávu. Možná je starý, ale zdálo se, že je hodný a mohl by mi být oporou. A navíc po mně ani nechtěl, abych ho bavila. Potřeboval jen povzbudit přikývnutím a úsměvem, a spustil šťastný monolog o stavu světa.

Už mě nebavilo okouzlovat mladší muže v naději, že přehlédnou mé chatrné rukavičky a unesou mě do nového života. A Burnsby nejenže slíbil dát věno Rosii, ale své ženě celý nový šatník.

(Zvážila jsem tyto neromantické detaily? Ano. Pozorováním jsem zjistila, že muži potřebují být předem upozorněni na své povinnosti, nejlépe písemně.)

„Děláš chybu, Genevieve,“ varoval mě táta a přitom mával ukazováčkem. „Burnsby je příliš starý, než aby se stal otcem.“

„Naštěstí mu stačí dědic, kterého už má.“ Otec se zamračil, a tak jsem vyrazila do smrtícího úderu. „Upřímně, při představě svatební noci se mi chce zvracet.“

(Vzpomínáš, jak jsem říkala, že jsem přímočará? Jsem přímočará.)

Otec otevřel ústa. „Žádné ženě se nelíbí být s manželem v posteli, to ti snad nemusím vysvětlovat, dámo. Nemysli na to!“

„Lord Burnsby zakoupil zvláštní licenci,“ informovala jsem otce. „Máme v plánu vzít se dnes ráno a potom odcestovat do jeho skotského sídla.“ Pak jsem dodala: „Než odjedeme z města, zastavíme se u jeho právníka, aby se dotáhlo do konce věno mé sestry a moje dědictví a kapesné.“

Otec si mnul ruce, což bylo nezvykle emotivní gesto. Jako anglická šlechta jsme neměli projevovat city, ale přesto jsem k němu přistoupila a políbila ho na tvář. „Není to tvá vina.“

„Tvá matka by byla moc nešťastná,“ řekl a vzdychl jako čajník, v němž se vaří voda.

„Kvůli Rosii by měla radost,“ zdůraznila jsem. „Až se příští rok vrátíme na sezonu do Londýna, představím Rosii společnosti jako Burnsbyho manželka.“

„Neber si ho, Genevieve. Každý muž může přijít o ženu, nebo dokonce o dvě – jen se podívej na svou matku, která zemřela při porodu – ale o tři? To není náhoda ani neopatrnost. To je nepřirozené.“

Poklepala jsem ho po rameni, ale nepomohlo to.

„Povídá se, že všechny jeho ženy byly zavražděny,“ zanaříkal.

„Nad těmi klepy jsem se vážně zamyslela.“

„A?“

„Burnsby by neuvažoval o vraždě, která by neodpovídala jeho postavení, a nepředpokládal by, že se svět předělá podle jeho přání. Kdyby se chtěl manželky zbavit, čekal by, že kluzké schodiště udělá tu práci za něho.“

Otec do sebe hodil zbytek whisky ve skleničce.

(Takže teď jste v obraze. Takhle jsem opatřila věno sestře, vdala jsem se za barona a odstěhovala se do Skotska.)

6. prosince 1805

(Po sedmi měsících „manželského štěstí“)

Dopis od Genevieve, lady Burnsbyové, její sestře Rosii

Drahá Rosie,

píšu ti ze Siftonu, vesnice na cestě k loveckému revíru lorda Burnsbyho na Vysočině, kde oslavíme jeho sedmdesáté narozeniny a sejdeme se s jeho dědicem. Přála bych si být na Vánoce doma, protože mi hrozně chybíš. Doufám, že se ti vede dobře.

Teď trochu veseleji: objevila jsem nový časopis se skvělými módními ilustracemi, La Belle Assemblée. Až se vrátím do Londýna, objednáme takové nádherné oblečení, že pánové budou stát ve frontě, aby ti mohli dát kytičku. Táta mi slíbil, že ti bude dál platit hodiny tance, tak opravdu zapracuj na těch drobných záludnostech polonézy.

Cestou čtu romány, jejichž hrdinky trápí děsivá, nadpřirozená nebezpečí, a chystám se na všelijaké duchy, protože Burnsbyho hospodyně mě spolehlivě informovala, že všechny tři jeho bývalé ženy v tom loveckém hradě straší. Zvědavostí mě naplňuje možnost sdílet prostor se svými přízračnými předchůdkyněmi, ale s otevřenýma očima budu sledovat další jevy. To sídlo bývalo opatstvím; možná tam chodbami bloudí nějaký smutný, průhledný mnich s hlavou zastrčenou v podpaží.

Zítra začínáme poslední stoupání do nitra Vysočiny. Potom, až se vrátíme z Grampianských hor, budu moct dopis poslat.

Přemýšlím o té hře, co jsme hrávaly, „kdybys někdy mohla“. Pamatuješ? Pokud bys někdy měla příležitost políbit vévodu, uteč.

Tu hru jsem vymyslela, abych tě naučila pravidlům vybrané společnosti. Když matka zemřela, myslela jsem, že jen dokonalost smetánku přiměje, aby ignorovala, že nemáme věno. Byla jsem jedenáctiletá panikářka a při pohledu zpět je odpovědí na každou otázku etikety ne.

Ne, nelíbej vévodu.

Ne, nesmiř se s nudou.

Ne, nesměj se vtipům, životu, mužům – zvlášť ne mužům.

V té době jsem sotva chápala, jak je důležité, abych si ta pravidla osvojila, zvlášť to poslední. Doufám, že nezažiješ jako já nutkání rozesmát se nad manželským kázáním, ale neboj se: Burnsby mé pocity nikdy neuhodne. Naučila jsem se mistrně ovládat výraz usmívající se panenky, jaký je vyžadován od vdaných dam.

V současnosti zkouším novou hru, dávám dohromady rady založené na zkušenosti, jimž se můžeme zasmát, až se po Vánocích uvidíme.

Tady je první:

Pokud někdy budeš mít možnost potkat se s (mrtvými) bývalými manželkami svého muže, zvaž… zvaž co? Rozmysli se ještě jednou? Řekni prostě ne? Buď otevřená možnostem? Zamávej?

S láskou

Tvá sestra Genevieve

1. kapitola

Vesnice Sifton

6. prosince

Často srovnávám svůj minulý a současný život, snad proto, že ještě nejsem vdaná ani rok. Svobodná lady Genevieve by se v tuhle ranní hodinu nejspíš procházela po Hyde Parku, kdežto lady Burnsbyová se ubírá jedinou ulicí v Siftonu – a přitom se brodí mořem podsvinčat. Byla jsem v půli cesty přes kočičí hlavy, když se zpoza rohu vyrojila záplava růžových tělíček, doběhla ke mně a okamžitě si začala skládat nohy pod sebe a lehat na zem.

Od aristokracie k vepřínu.

Měla jsem jistý pocit nepatřičnosti, jako kdybych se chlubila znalostí francouzštiny ve skotské vesnici.

Malá prasátka vlastně ani nejsou ošklivá. Jedno, které dosud stálo na nohách, mi očichávalo botu (modrou, na podpatku, s vyšitými maceškami). Snažila jsem se ho odsunout, ale sedlo si, opřelo se mi o kotník a zavřelo oči.

Honák odložil hůl a zašklebil se na mě. „Za minutku budou vzhůru. Poslední pětitýdenní sající selátka sezony budou na trhu za hezkou cenu.“

Na trhu?

Ten malý tvor mi sklouzl z kotníku a rozvalil se mi na střevíci, tvrdě spal. Pro případ, že to nevíte, prasata a dámy nesdílejí stejný svět. Prasata jsou jako exkrementy nebo dýmějový mor: politováníhodná, nikdy se o nich nemluví.

Prasátko mělo překvapivě dlouhé, zatočené řasy a sladký zdvižený rypáček.

Na trhu?

„Tohle si vezmu.“ Sehnula jsem se a zvedla si ho do ohbí lokte, jako miminko. Odfrklo si, ale oči neotevřelo. Jedno jeho ucho mi spadlo přes ruku jako kousek růžového sametu.

Z lékárny se vynořil můj manžel, ale moudře zůstal ve dveřích. Ráda bych řekla, že byl zpravidla moudrý, ale to by byla lež.

„Lady Burnsbyová!“ zaječel, docela v šoku.

Honák na mě upřel oči, „Je to sviňka, madam. Holka.“

„Budu jí říkat Pivoňka,“ přikývla jsem. Prasátko pořád klidně spalo, přední nožky mělo stočené. „Bude to moje domácí zvířátko. Můj mazlíček.“

„Lidé budou možná vaši volbu považovat za zvláštní,“ poznamenal Burnsby a opatrně mezi prasečími spáči vykročil ulicí.

Slovo „zvláštní“ můj manžel používá, když něco nesnáší, spolu s ostatními akcemi a reakcemi, které se podle něho nehodí pro dámu.

Pokrčila jsem rameny. Pokrčení rameny je vulgární (zvláštní!), ale ve mně budí příjemný pocit.

„No tak pojďte,“ řekl Burnsby, poté co to vzdal a mávl na podkoního. Jakmile jsem prasátko předala sluhovi a byli jsme zpátky na silnici, začal si pobrukovat píseň „Ráj bude náš“. Jeho starší rodiče, když se jejich jediný syn narodil 25. prosince, mu začali říkat Zázrak, což možná vysvětluje, proč můj manžel zpívá vánoční písně po celý rok.

Nikdy nevyslovil nahlas, že by byl druhým Kristovým dítětem, ale jeho víra ve vlastní úsudek nebyla nikdy otřesena.

Byla stejně neotřesitelná, jako by ho seslalo nebe.

Nevšímala jsem si hudebního doprovodu a začala jsem číst nový román, příhodně situovaný do opatství, kde straší. Jak ví každý náruživý čtenář, v opatstvích se nevyhnutelně vyskytují strašidelné doplňky včetně staré hospodyně se zlým výrazem, podzemních chodeb, závěti v tajné zásuvce, šílené ženy (nebo dvou), zamračeného zloducha, snad dokonce i lstivého ďábla.

Tolik k tomu, na co se připravovat.

Až na zlatovlasého hrdinu. Podle mě jsou muži nevýrazní, pokud ne ubozí, a barvy nemají na jejich kvality žádný vliv.

„No, tak jsme tu,“ řekl Burnsby, než se pustil do čtvrté sloky písně „Ráj bude náš“. Na místo jsme dosud nedorazili; to je jedna z nesmyslných vět, kterými vždy přeruší ticho.

Možná jeho první žena, která prý spáchala sebevraždu (pokud nebyla zavražděna), radši zvolila naději na skvělý posmrtný život, než by snášela jeho každodenní interpretaci vánočních koled.

Překvapuje mě, že žádná z jeho manželek se neuchýlila k vraždě.

Popravdě, je možné, že jedna nebo víc jich přišlo o život při pokusu zarazit veselé ztvárnění jeho oblíbené písně „Panna neposkvrněná“.

Za další týden, kdy zvuk kočárových kol soupeřil s barytonem mého muže, náš povoz konečně s rachotem projel mohutnými kamennými zdmi, které zřejmě očekávaly obléhání, ale kdo by obléhal benediktinské opatství ve skotských horách?

Vystrčila jsem hlavu z okna a spatřila střechu opatství, jež připomínalo kamenné schodiště stoupající k hradbám. Nepovzbudilo by tohle dobyvačné hordy, aby po tom s dýkami v zubech vyšplhaly?

Kdyby byl býval Burnsby vzdělaný muž, mohla bych se ho vyptat na opevnění, schodovitou střechu a útočící válečníky, ale jeho neměnnou odpovědí na takové otázky bylo nepřítomné civění.

V temnějších chvílích v době od svého sňatku s nejnudnějším anglickým šlechticem jsem si bolestně uvědomovala, že kdybych si chtěla povídat se zeleninou, mohla bych si na toaletní stolek postavit dýni. Pochmurnou náladu jsem pak rozptýlila pomyšlením na Rosiino věno a všechno to nádherné oblečení, které objednáme na její debut.

(Říkala jsem, že jsem přímočará, ale snad bych měla dodat i povrchní. Ty pařížské boty například podle mě vynahrazují jakékoli množství vánočních písní.)

Když jsem vystoupila z kočáru na dvůr, gotická okna na mě dolů shlížela jako pohrdavé oči se zvednutým obočím.

Navzdory veselému a energickému dopisu sestře jsem se cítila poněkud neklidně.

Jakmile s rachocením projel branou druhý povoz – s našimi osobními sluhy, s bednami čaje, marmelády, marcipánu a s mým prasátkem, dřevěná vrata budovy se se skřípotem otevřela a vyvalil se domácí personál, ženy v černých šatech se sněhově bílými zástěrami a muži v růžové livreji.

Když se zaměstnanci opatství, z nichž mnozí se viditelně třásli zimou, seřadili, uchopil mě můj manžel za paži. „Dobré odpoledne,“ zakřičel energičtěji než obvykle. „Představuji vám svou ženu, lady Burnsbyovou.“

Zkoumavě jsem pohlédla na jeho prázdný výraz a pomyslela si, jestli cítí déjà vu, když oznamuje příchod čtvrté lady Burnsbyové, pak jsem se strnule usmála a pokynula davu. „Děkuji vám za přání všeho dobrého, ráda vás všechny poznávám.“

Když odběhli zpátky do budovy, přistoupil správce a uklonil se. „Dobré odpoledne, Vaše Lordstvo, Vaše Jasnosti.“

„To je Crumpsall,“ poznamenal můj manžel a stáhl si kožešinové rukavice. „Strážce mé peněženky, abych tak řekl.“

Ten muž měl krk tak tenký a dlouhý, že se mu hrdlo triumfálně tyčilo nad uvázaným šátkem, na jehož vrchu byla brada oblá jako hlava kladiva.

„Dobré odpoledne, Crumpsalle,“ řekla jsem a přitom mě napadlo, zda si jeho kladivovitá hlava všimla, že se právě setkávám s nezbytným ničemným domácím sluhou, i když to nebyla hospodyně.

„Věřím, že vaše cesta proběhla bez událostí.“

„Vskutku, Crumpsalle. Sníh nepřišel, ani loupežníci. Zatracená nepříjemnost, tihle lumpové. Kdyby se bývali ukázali, měl jsem v úmyslu hodit do jejich chamtivých rukou sele mé ženy.“

Pivoňka bohužel na Burnsbyho neudělala dojem. Ale kdo by nemiloval prasátko, které se za dva dny naučilo své jméno a jen z čiré radosti zavrtělo ocáskem, kdykoli se mu dostalo kousku pečiva nebo pohlazení? Chovám naději, že přece jen časem jejím půvabům neodolá.

Přišla moje služka Tess a podala mi Pivoňčino vodítko, které se barvou hodilo k mé šatové sukni. Moje prasátko, poté co mě pozdravilo veselým zachrochtáním, se posadilo a se zájmem se rozhlíželo. Je mu teprve šest týdnů, a je velice inteligentní.

Crumpsall nakrčil nos a naznačil tak, že prasata nemá rád. Pevně jsem Pivoňku vrazila do zloduchovy náruče.

„Mohu představit naši hospodyni, slečnu Wellingtonovou?“ zeptal se a postrčil dopředu dámu asi o třicet let mladší. Vlasy měla ohnivě rudé a pleť bez vrásek: rozhodně to nebyla ta děsivá domácí, slavná z románů.

Slečna Wellingtonová udělala pukrle. „Dobré ráno, moje lady. Měl by podkoní udělat ve stájích chlívek, nebo bude váš mazlíček přebývat ve vaší komnatě?“

„Pivoňka bude spokojená s bedýnkou na kuchyňském krbu,“ řekla jsem. „Každé ráno se bude koupat v podmáslí, jestli mohu poprosit. A tohle je má osobní služka, Tess Hughesová.“

„Dobré odpoledne, Hughesová,“ pozdravila hospodyně a důlky ve tvářích se jí prohloubily. „Mohu pro osvěžení nabídnout šálek čaje?“

Když se obě spolu s Burnsbyho komorníkem odporoučely, z vrat opatství se vyřítila starší žena a rozběhla se přes dvůr.

„Vy jste ale roztomilá,“ zvolala a udělala přede mnou pukrle. Měla bledé modré oči, mohutnou hřívu bílých kudrlin a červenobíle pruhované šaty s vystouplým honzíkem vzadu, ve stylu, jenž vyšel z módy někdy před dvaceti lety.

„Je mi potěšením,“ odpověděla jsem a taky jsem se uklonila.

„Všichni mi říkají teta Mima a já vám budu říkat Genevieve, když teď patříte do rodiny.“ Zazubila se na mého muže. „Clifforde.“

Můj manžel se jmenuje Clifford Burnsby.

Přesněji Clifford Clifton Burnsby.

Burnsby se ke mně nahnul a řekl: „Popletená a nemanželská.“ Sotva sklonil bradu. „Dobré ráno.“

Jejím původem se vysvětlovalo, proč mě můj manžel řádně nepředstavil. Ve slušné společnosti se vyžaduje, aby dámy ignorovaly existenci lidí s nemanželským původem.

Zeširoka jsem se usmála. „Děkuji, teto Mimo.“¨

„Vážně mám za to, že jste z Cliffordových manželek nejkrásnější.“

Nevěděla jsem, jak na tento bezelstný výrok reagovat.

„Nesouhlasíš, Clifforde?“ dožadovala se Mima.

„To je nanejvýš nevhodná poznámka,“ odsekl.

Mima jeho příkrou odpověď ignorovala. „Co je tohle?“ zeptala se s pohledem upřeným dolů.

„Pivoňka. Dnes je jí šest týdnů.“

„Dobré odpoledne, Pivoňko,“ zavrkala žena a sklonila se, aby se lépe podívala. „Jaké okouzlující vodítko. Krmíte ji pro vánoční večeři?“

„Ne, ona nebude ničí večeře,“ odpověděla jsem. „Je to můj mazlíček.“

„Vulgární volba,“ poznamenal můj manžel.

Vulgární je ve slušné společnosti silné slovo, urážka, která může dámě zničit pověst. Napadá mě tohle pravidlo:

Vzít děti nebo psy na obřad je nadmíru vulgární. V případě psů je tisíckrát lepší je vůbec nemít.

Má reakce na jeho názor: Další pokrčení rameny.

Manželství mě změnilo. Nebo mě snad změnil čas, když jsem teď dosáhla zralého věku pětadvaceti let. Když pomineme pravidla vymezující vulgárnost, objeví se překvapivé množství možností.

Například: když může někdo mít psa, proč ne prase?

V životě každé ženy patrně nastane okamžik, kdy přijde na to, že patřičnost je nesmysl. Označit to vulgárně, patřičnost je hovadina.

Nebo se to snad přihodí jen ženě dost pitomé na to, aby se vdala za muže staršího než její otec.

Z vrat opatství se vynořil vysoký, zachmuřený muž. I z téhle dálky bylo vidět, že jeho plášť a sněhobílý šátek na krku jsou dokonale vyžehlené. Snad je to Burnsbyho dědic, Lancelot, který nelibě nese sňatek svého otce se zlatokopkou (tohle přízvisko jsem se naučila očekávat úplně ode všech).

Můj manžel nemá tvar čelisti tohoto muže, ani jeho výšku či postoj. Dědic byl nejen elegantnější, ale i mnohem hezčí než jeho otec.

Mima mávla. „Pojďte se přivítat s novou manželkou,“ křikla.

To nebylo nejlichotivější označení.

„V jednom čase může být jen jedna manželka,“ informovala mě, jako by mi sdělovala něco nového.

„Těší mě, že sir Godric přicestoval z Anglie na oslavu mých narozenin,“ řekl Burnsby. Takže to nebyl Lancelot, jeho dědic.

„Godric nepřijel na vaše narozeniny, ale aby pozdravil Lancelotovu novomanželku,“ odvětila Mima. „Ještě jste ji neviděl?“

„Ovšemže jsem ji ještě neviděl, když se můj syn rozhodl oženit v Paříži,“ odvětil Burnsby podrážděně. „Crumpsalle, doufám, že představíš mou manželku personálu.“

Bez dalšího slova šel můj muž za hostem. Vyměnili si poklony a Burnsby pak bez ohlédnutí zmizel v opatství.

To bylo překvapení. Opustit manželku v novém prostředí je nadmíru nezdvořilé, a Burnsby se pyšnil svými džentlmenskými způsoby. Potlačila jsem chvilkovou rozmrzelost, ale v jeho hrubosti se nejspíš odráželo jeho puntičkářství ohledně nelegitimních osob, dokonce jeho vlastní sestry.

To nevypovídalo nic moc dobrého o jeho charakteru, ale bylo to pochopitelné.

Naštěstí, jak jsem si byla jistá, se moje emoce neodrážely na mé tváři. Jsem odborník ve skrývání emocí, které nepříslušejí dámě.

„Tohle je můj syn Godric,“ řekla Mima a nepřítomně mávla směrem k návštěvníkovi. „Godriku, to je nová lady Burnsbyová.“

Uklonil se. „Je mi potěšením, lady Burnsbyová. Jmenuju se sir Godric Everly. Teto Mimo, já nejsem tvůj syn.“

Zaraženě jsem hleděla z jednoho na druhého.

„Jejda!“ zvolala Mima a obě dlaně si připlácla na tváře. „Ty jsi Lancelotův kamarád ze školy. Zapomněla bych i hlavu, kdybych ji neměla přitlučenou.“ Obrátila se ke mně. „Když byli kluci na Etonu, Godric tady často trávil prázdniny. Teď nejsou ve škole a on nás nenavštěvuje. Nejsi na Etonu, že, Godriku?“

„Ne, žiju v Londýně. Přijel jsem teď na Vánoce, abych se seznámil s Lancelotovou nevěstou,“ odpověděl Godric ochotně.

„Věděla jsem to! Já si ty hochy pletu, protože jsou oba tak vysocí, mužní, tak – tak… safraporte!“ Mima zavrtěla hlavou jako nabručený pták. „Mužní.“

Ramena, hruď, silná stehna, v pumpkách dobře viditelná. Smělý nos a čelist. Tmavé, husté obočí v jedné linii nad černýma očima. Měla pravdu: všechno to křičelo mužností.

„Každopádně, Godriku, není Genevieve překvapivě nádherná?“

Přejel mě očima od hlavy k patě. Protože se v jeho pohledu zračilo neskrývané pohrdání, můj zdvořilý úsměv povadl.

„Opravdu překvapivě,“ opakoval Godric a zatvářil se, jako by spolkl komára.

Jeho nechuť nebyla nic nového. Sousedé Burnsbyho domovského sídla se s oblibou hlasitě vyslovovali o mém zlatokopeckém intrikaření. Protože jsem se opravdu vdala pro peníze, nikdy jsem se neobtěžovala zdůraznit, že většina žen je nucena hledat stabilitu pomocí manželství.

Věnovala jsem siru Godrikovi odměřený úsměv. „Moc mě těší, že vás poznávám.“

Nic.

Měl tvrdou bradu, přísný pohled, hranaté lícní kosti.

Pak mi to došlo: hospodyně měla dolíček, a očekávaná strašidla se teprve měla objevit, ale románový zloduch se dle předpokladů už představil!

Sir Godric měl široké, zlé čelo, rozcuchané tmavé vlasy, černé oči a ono nepřátelské chování. Ramena široká dost na to, aby vykopal hrob. Holínky z hrubé tkaniny a černý plášť, zřejmě ušitý u Westona. To bylo vlastně překvapení. Weston je drahý, a zloduchové většinou shánějí peníze, aby zaplatili za své hříchy. (Ha!)

Nesnášet ho – což je v případě zloducha nezbytné – by neměl být problém.

Rozhodla jsem se uvažovat o něm bez onoho „sira“. Když vás někdo odepíše jako vyžírku, je důležité aspoň malinko, soukromě zabodovat.

Crumpsall nám přišel nabídnout čaj a všichni jsme vykročili ke dveřím, já s batolící se Pivoňkou v patách. Když jsme byli v polovině dvora, Mima zčistajasna poznamenala: „Godric osiřel, když se jeho otec zadusil sušenými švestkami, což – jak možná víte – je spolehlivý lék na syfilis.“

Zastavila jsem se. (Syfilis je nemoc urážlivější než koule nebo bastardi, v přítomnosti dámy se o ní nikdy nemluví.)

„To byl otec lorda Burnsbyho, kdo se udusil peckou,“ namítl sir Godric vlídně. „Můj otec zemřel při dopravní nehodě.“

Zajímavé. Burnsby mi řekl, že jeho otci selhalo nemocné srdce.

„To jsem ale popleta, Godriku, omluv mou sprostou mluvu.“ Mima mě popadla za loket, zastavila mě a nepřítomně se na mě podívala. „A jak zemřel váš otec, zlato? Kdo to byl?“

„Můj otec, lord William Sutton, je naživu a daří se mu dobře,“ odpověděla jsem.

„A přesto dovolil, abyste se vdala za Burnsbyho?“ zeptal se sir Godric nevěřícně.

Ledově jsem na něj pohlédla. „Nejsem nezletilá. Bylo to moje rozhodnutí.“

Vzala bych si Burnsbyho znovu. Pravděpodobně. Nemám hrozný život. Jsme s mým manželem přátelé – nebo, přesněji, máme dobrý vztah. Já jsem si ho vybrala, abych pomohla sestře. Byla to moje volba.

Rosiino věno a moje nová garderoba mě posilovaly, abych si nic nedělala z výsměchu okolí a Burnsbyho znepokojivého přehlížení mých názorů.

Přesto mě to ranilo, a tak jsem se sehnula a vzala do náruče Pivoňku. Když se její teplé tělíčko schoulilo na mém lokti, koketně na Godrika zamávala řasami.

„Jsou teď prasata v módě?“ zeptal se, jak jsme znovu vykročili ke dveřím. Jeho ret se zlovolně nezkřivil. Ale ten pocit visel ve vzduchu. Takový ten typ odsouzení, jako by si zakroutil knírem.

„Rozhodně,“ odvětila jsem. „Každá mladá dáma – aspoň ty ze vznešené společnosti – má vlastní prasátko. Soudím, že se nepohybujete v nejlepších kruzích.“

Mima mi skočila do řeči. „Godrika si váží i královská rodina. Sám princ George mu udělil titul barona za služby Koruně.“

„Ne, teto Mimo, zdědil jsem titul po svém otci,“ vysvětloval sir Godric.

Začala jsem mít podezření, že její ztráta paměti je vážnější než běžná zapomnětlivost.

Mima se na mě zazubila. „Godric je děsivě nerudný právník. Byla jsem konsternována, když jsem sledovala, jak argumentuje v jednom loňském případu pro Korunu.“

Nebylo překvapením, že tvář sira Godrika připomínala jednoho z přísných mramorových andělů zdobících průčelí katedrál, těch třímajících meče. Nebyl to přátelský výraz. Odsuzující.

„Nejsem tvůj syn, teto Mimo, a bylo to už víc než před deseti lety,“ řekl Godric s tím, že akceptoval její hodnocení své vznětlivosti.

„Nepochybně má cholerická játra, ale odmítá se vzdát portského,“ postěžovala si Mima.

Zastavila jsem se u vrat do opatství. „Překvapujete mě, sire Godriku. I když vezmeme v úvahu zřejmý přínos pro lidstvo, nechtěl byste přejít na brandy?“

„To je nehorázné,“ řekl a já jsem v jeho očích nezaznamenala ani nejslabší náznak pobavení. Vzhledem k tomu, jaký měl Burnsby smysl pro humor, začala jsem si spojovat schopnost ocenit ironii s inteligencí.

„Škoda,“ poznamenala jsem.

Zmínila jsem se, že pohled Godrikových očí byl tvrdý?

Ještě ztvrdl. Ne, nejsem tak sladká, jak by naznačovala červánková barva mé pláštěnky.

Ach bože, zdrcující pohled.

Nebo vlastně další zdrcující pohled. Zdálo se, že je to jeho specialita.

(Považuj mě za zdrcenou.)

2. kapitola

Pokud se někdy ocitneš v melodramatu

s účastí duchů a ničemů, snaž se bavit.

Ve srovnání s fikcí je obyčejný život tak nudný.

Crumpsall nás vedl těžkými, cvočky zdobenými vstupními vraty do opatství – opět mi připadlo na mysl to obléhání – do ledové svatyně ozdobené jedním malým krbem, v němž se netopilo, a bez nábytku vyjma kamenného oltáře.

Nechtěla bych se rouhat, ale z toho oltáře čišela pohanská atmosféra, jako by na něj byly pravidelně vrhány mladé panny a zbavovány krve.

Správce s Mimou rychle vykročili směrem ke dveřím na druhém konci místnosti, ale já jsem se zastavila a zvedla oči ke kamennému žebroví na stropě, nepochybně ověšenému pavučinami, třebaže v šeru neviditelnými.

Všechno to bylo velice uspokojivé. V tomhle opatství mělo strašit, pokud je to správný výraz. Měli zde strašit mnichové, bledé panny… nebo zesnulé manželky. Zmocnil se mě pocit, jako bych vešla do románu, což byla vítaná změna proti nudě mého každodenního života.

Přišel ke mně Godric. „Není tu zrovna útulno, že?“ Jeho dech visel ve vzduchu jako závan kouře.

„To určitě ne,“ souhlasila jsem. Vysoká okna byla zatemněna složitě pospojovanými kameny, které nepropouštěly moc světla. Rohy místnosti byly skryty ve stínech a vzduch páchl kysele a vlhce. „To je asi kaple, že?“

Přikývl. „Opatství Burnsby Lodge bylo postaveno v klasickém klášterním stylu. Tahle část budovy se skládá ze svatyně a malé sakristie vzadu. V místnosti bývá velká zima i v létě.“

(Protože zde straší, očividně! Ale nahlas jsem to neřekla.)

„Takže Crumpsall tady skladuje bloky ledu v seně. V některých letech vydrží až do července.“

Hlas měl protivně silný a hluboký. Bývala bych ho ráda slyšela mluvit francouzsky, což je můj oblíbený jazyk; umím číst, ale ne mluvit – kvůli otcově neschopnosti platit učitelku.

„Mniši museli mít na sobě několik vrstev oblečení.“ Zachvěla jsem se při představě řad vratkých dřevěných židlí, tenkých hábitů a nudných kázání.

„V ostatních místnostech jsou větší krby. Bude vám celkem teplo,“ řekl Godric bez soucitu.

„Ale mniši se účastnili osmi bohoslužeb denně, modlili se a zpívali. Museli mít omrzliny.“

„Osmi bohoslužeb? O tom velice pochybuji.“

Není divu, že z Godrika čišela v soudní síni zloba; lidi nejspíš urážely takové projevy ignorance.

„Benediktinští mniši se účastnili osmi povinných bohoslužeb denně,“ informovala jsem ho. „Ranních modliteb, chvalozpěvů, přímluv, ve třetí hodině dne, v šesté, ve tři odpoledne, pak byly nešpory a nakonec večerní modlitby.“

„Určitě jste nebyla vychována v katolické víře?“ Přes pravé obočí se mu táhla tenká bílá jizva, což mu nezabránilo ho zvednout.

(Zjizvený zloduch! Čím dál lepší!)

Zavrtěla jsem hlavou. „Můj otec nemá ve vážnosti papeže o nic víc než biskupy. Četla jsem o těch bohoslužbách v románu, který se odehrával v opatství Sénanque, v Provenci.“

Ve skutečnosti jsem se všechno dověděla z knih, počínaje příručkami o etiketě po matčině smrti. Guvernantky nikdy dlouho nezůstaly, protože – jak už bylo řečeno – otec byl bez peněz.

„Vy jste četla katolický román ve francouzštině?“ zeptal se Godric.

Nevěřil snad mé schopnosti číst v cizím jazyce? Nebo šlo o to katolictví? Zlobila jsem se, že mě Burnsby opustil v cizím prostředí, a Godric situaci ještě zhoršoval.

„Ten román se odehrává v jednom opatství, kde straší. Upřímně, doufám, že potkám nějakého přízračného mnicha nebo dva.“

Překvapila jsem ho; jeho ústa se téměř uvolnila v úsměvu. „S Lancem jsme o prázdninách šmejdili po opatství a doufali, že překvapíme nějaký přízrak.“

„Na hradbách v noci?“ zeptala jsem se s nadějí.

„To bylo přísně zakázáno. Tahle možnost zůstává neprozkoumána.“

Jedna klíčová otázka: „Jsou ostatky mnichů pohřbeny pod touhle dlažbou?“

Zavrtěl hlavou. „Hřbitov sestává z nadzemních hrobek, protože půda je po většinu roku zmrzlá.“

„Umírali na zápal plic kvůli dlouhým bohoslužbám,“ přikývla jsem.

„Povídá se, že před půl stoletím jeden sluha umrzl, když náhodou zůstal zamčený v kapli,“ dodal Godric.

„Přízračný sluha se přidává k řadám průsvitného duchovenstva!“

Neusmál se, ale jeho oči skoro ano. „V teplejších měsících jsme celé hodiny v kapli hledali tajnou chodbu, která by měla začínat zde.“

Zazubila jsem se, nemohla jsem si pomoct. „Tajná chodba! To je úžasné!“

„Nikdy jsme nenašli chodbu ani ducha, to druhé ale možná proto, že Lanceův dědeček nechal kosti mnichů exhumovat a poslat na jiný hřbitov.“

Vykulila jsem oči. S jejich těly se hýbalo? Nějaký rozhořčený mnich jistě bloumá chodbami, snad bez hlavy, pokud se při přesunu ztratila.

„S Lancem jsme si byli jistí, že bezcitnost jeho dědečka ty mrtvé probudila,“ řekl Godric a jednu stranu úst stočil nahoru. „Myslím, že jejich kosti byly přesunuty do Edinburghu. Snad jejich majitelé nenašli cestu na sever.“

Přece jen měl smysl pro humor! Zasmála jsem se.

Jeho jedinou reakcí bylo zamrkání, jako by byl překvapen. „Nevzala jste si Burnsbyho pro peníze, že ne?“

„Ale ano, vzala,“ řekla jsem bez obalu. „Jako mnoho žen v mé situaci. Neměla jsem ty morální zábrany.“

Svraštil čelo, jak se říká v románech, ale protože jsem neměla zrovna chuť otvírat své srdce úplně cizímu člověku, zase jsem vykročila. Na konci kaple Godric prošel malou sakristií a otevřel těžké dřevěné dveře, které vedly do křížové chodby, otevřeného čtverce obklopeného sloupovím.

Mima na nás čekala pod jedním obloukem, který rámoval masivní dveře. „Toto křídlo opatství bylo polorozpadlé, když ho Cliffordův otec koupil,“ vysvětlovala. „Přestavěl ho a vznikl salon, malý předpokoj, hudební místnost a tak dále. Uvidíte, že je mnohem pohodlnější než kaple. Aspoň že krysy přebývají ve starších částech opatství.“

Roztřásla jsem se. Většinu citů, které se předpokládají u dámy, předstírám, ale chvějící se vousy a mžourající očka mě znechucují a nikdy jsem nesdílela bydlení s hlodavci.

„Ony se lidem vyhýbají,“ řekl Godric, čímž mě asi měl uklidnit.

Crumpsall nás uvedl do krásně zařízeného pokoje, v němž koberec a belgické tapisérie zobrazovaly kvetoucí louky. Skoro jako bych vešla do nějakého londýnského salonu, až na ten vlezlý odér vlhkého kamene.

Mima s námi zamířila ke dvěma pohovkám a správce vzal z ohně kotlík s vařící vodou a nalil ji do velké čajové konvice. Posadila jsem se naproti impozantnímu portrétu vnadné dámy pózující před nějakou římskou zříceninou, kde rozeklaný blesk soupeřil s nachovými pštrosími péry, jež jí trčela z paruky. Obraz zpodoboval nejspíš Burnsbyho matku nebo některou z jeho předchozích manželek (nebyla jsem ochotna snížit se k tomu, abych se zeptala).

Upřímně, bylo to strašné. Pouze hlubokou nostalgií bylo možné vysvětlit, že je zde ten obraz všem na očích, protože tento styl portrétování vyšel z módy nejmíň před čtyřiceti lety. Burnsby své manželky označuje čísly, ne jmény; tušila jsem, že je to jeho matka.

Crumpsall nechal čaj odstát a uráčil se doprovodit Pivoňku do kuchyně se slibem, že bude domácí personál – především kuchařku – informovat, že moje prasátko nebude považováno za vepřové. Tess ji později bude moct přivést do mého pokoje, až Pivoňka dostane dopolední svačinu (bylo to koneckonců rostoucí dítě).

Godric si odkašlal a obrátil se k Mimě. „Měla jsi v úmyslu lady Burnsbyové něco sdělit?“

Upřela na mě oči. „Clifford vás nevaroval, že ne?“

„Nevaroval mě ohledně čeho?“ Začala jsem nalévat čaj. Měl se luhovat ještě dalších pět minut, ale čas na snídaňový čaj uplynul před několika hodinami. Moje sestra říká, že jsem závislá, a má pravdu.

„Ohledně obyvatel opatství.“

Usmála jsem se a podala jí šálek čaje. „Ne, můj manžel se o vás nezmínil, teto Mimo, ale je mi velkým potěšením, že vás poznávám.“

„A zmínil se o své dceři?“

Dcera pro mě byla novinkou. Debrettův ilustrovaný soupis britské aristokracie neuváděl jiného potomka než Lancelota. Odložila jsem Godrikův šálek, aniž bych ho naplnila. „Dceři?“ opakovala jsem.

„Jeho druhá žena, Hecuba, se po porodu Ophelie nezotavila,“ vysvětlovala Mima. „Ta ubožačka zemřela ještě týž den.“

„Ve skutečnosti to bylo za tři nebo čtyři měsíce,“ opravil ji Godric.

Mima ho poklepala po paži. „Znáš mou pošramocenou paměť, drahý. Každopádně Ophelia se narodila předčasně a byla pořád tak nemocná, že se Clifford nikdy nenamáhal ji zaregistrovat nebo poslat do školy. V důsledku toho je Ophelia trochu podivínská.“

„Chtěla by být představena královně?“ zeptala jsem se, protože jsem myslela, že musí být dost stará, aby debutovala. Snad by ona a Rosie mohly být představeny u dvora společně.

„Pokud ano, musela by debutovat z domu svého nevlastního bratra, nebo mého. Po vás nikdo nikdy nebude chtít, abyste vypilovávala její umění péče o prasata,“ řekl Godric.

To byla urážka, která zněla skoro jako žert.

„Přicestovala s vámi i vaše manželka?“ zeptala jsem se a nalila mu čaj.

Mima pípla: „Zatím ještě žádnou nenašel. Godriku, měl bys požádat Burnsbyho o radu. Jen pomysli na to, jak přivábil jednu skvělou ženu za druhou.“

„Ano, jen pomyslím,“ řekl.

Odkašlala jsem si. „Můžu se porozhlédnout mezi svými známými.“ V mém výrazu se neskrývaly pochybnosti, že bych znala nějakou ženu, která by se mohla srovnávat s jeho pozoruhodným šarmem (ano, byl to sarkasmus).

„Obejdu se bez vaší pomoci. Dal bych přednost manželce, která nemá za společníka prase.“

„Můžete zkusit v Timesech reklamu na hebké koťátko a doufat, že se k němu přidá nějaká žena,“ odsekla jsem a podala mu šálek čaje.

Já jsem si tu výměnu názorů užívala, ale Mima se vložila do řeči. „Genevieve, zlato, bohužel musím vašim uším způsobit bolest další nepříjemnou zprávou.“

Její pohled se stočil k portrétu a pak zpátky ke mně. „Doufám, že ji přijmete lépe než ty ostatní. Godriku, máš s sebou čutoru?“

„Nemám.“

Bylo jasné, že by mě nezachytil, kdybych padala ze židle na zem.

„Ta žena na obraze je Burnsbyho milenka,“ řekla Mima. „Namaloval ji slavný římský portrétista Pompeo Batoni.“

Nevěřila jsem vlastním uším. Neomdlévám a jen zřídkakdy pláču, ale… obraz milenky mého muže – v domě, kde bydlím? To bylo velice nepatřičné.

Byla jsem opravdu zděšena. Můj muž je velice nemilosrdný, když mluví o padlých ženách, ale přesto objednal portrét takové ženy u „slavného“ malíře?

Jeho ostatní ženy musely mít to umělecké dílo v dostatečné vážnosti, aby ho snášely, ale to já dělat nebudu. I kdyby býval sám Leonardo da Vinci třímal štětec, ta malba půjde do chléva.

Už jsem se chystala zvednout ze židle, když Godric zvedl ruku, aby mě zastavil. „Ona žije tady, v opatství.“

3. kapitola

Pokud budeš někdy potřebovat skrýt své emoce,

řiď se matčinou radou: nezvedej obočí a nešij sebou.

Cože?

Ona žije tady? V opatství? Jak mi ta slova pomalu pronikala do hlavy, začalo se mi dělat špatně. Žádná příručka s radami pro dámy se o této možnosti nezmiňovala. Milenka je hříšná svůdnice, nenapravitelná běhna, kdežto čistota dámy nedílně patří k jejímu statusu. Důsledkem toho je, že dáma existenci „padlé“ ženy veřejně ignoruje – a v soukromí málo mluví o něčem jiném. Představa, že by se od dámy mohlo očekávat, že bude sdílet svůj domov s manželovou souložnicí, byla nejen neudržitelná, ale skrznaskrz nemyslitelná.

Pokud se dáma naučila od své matky jedinou věc, pak je to skrývat své emoce.

Godric na mě upřeně hleděl.

Přikývla jsem. „Chápu.“

Jeho čelo bylo spíš zmatené než pohrdavé. „Ta žena je operní pěvkyně. Kurtizána,“ dodal měkčím hlasem.

Bylo načase být přímočará (moje silná stránka).

Podívala jsem se na něho očima bez výrazu. „Soudím, že můj slovník považujete za nedostatečný. Džentlmen strčí svou milenku do nějakého domu na Covent Garden, přinejlepším ji zahrne šperky, přinejhorším jí dává nějakou mizernou částku výměnou za soukromé služby. Na druhou stranu kurtizána může činit potěšení, kolika mužům chce, výměnou za skutečné peníze.“

To ho podle všeho ohromilo, mlčky přikývl.

„Zdá se, že můj muž svou milenku ukryl na Vysočině. Protože jste se zmiňovala o mých slzy ronících předchůdkyních, teto Mimo, mohla bych dojít k závěru, že si svou pozici drží několik let?“

„Její portrét je z roku sedmdesát šest –“

Ta žena je Burnsbyho milenkou třicet let?

„– a přišla před Hecubou. Žije zde po dobu manželství dvou manželek,“ přikyvovala Mima. „Teď už tří.“

To bylo jako rána kamenem do tváře. Spolkla jsem zaklení spolu se silným nutkáním praštit svého muže do ucha dlažební kostkou. To je ale bastard. Slyšela jsem spoustu klepů o Burnsbyho údajně zavražděných manželkách, ale ani hlásek o jeho dlouholeté milence.

Tvrdě jsem polkla. „Vždycky po vás chtěly vysvětlení?“

„Ach, znáte Clifforda,“ vzdychla Mima. „Odmítá se bavit o nepříjemných věcech. Vzala jsem to na sebe, od té doby, co se Sophonisba vrhla Cliffordovi do náruče před jeho druhou ženou. Hecuba byla celkem zděšená, protože byli novomanželé.“

Sophonisba musí být ta padlá žena.

„Proč se zúčastňujete těchto nepříjemných odhalení?“ zeptala jsem se, obrácená ke Godrikovi.

„Měl jsem starost, že Mima mohla zapomenout, nechat vás v nevědomosti, když se potkáte se Sophonisbou, tak jako byla Hecuba,“ odpověděl. „Byli jsme s Lancem chlapci, přijeli jsme sem na vánoční prázdniny z Etonu. Řekl bych, že Hecuba byla spíš zničená než zděšená.“

„Rodiče dovolili vám, mladému džentlmenovi, abyste navštívil opatství, když tady ta žena bydlela?“

(Ano, můj hlas zněl nevěřícně.)

Zašklebil se. „Mí rodiče už byli po smrti a Burnsbyho udělali mým poručníkem. Nikdy jsem veřejně neodhalil jeho nedžentlmenské chování, protože by to mohlo ovlivnit Opheliiny vyhlídky na manželství.“

To je pravda.

„Chápu,“ podařilo se mi vyslovit.

„Myslela jsem, že šálek čaje by mohl být uklidňující, než se s ní setkáte,“ řekla Mima.

Než se s ní setkám?

Jinými slovy, nejenže tady bydlela, ale měly jsme být v každodenním kontaktu, jako třeba pít spolu čaj? Ohromením jsem ztratila řeč. Nikdy jsem neslyšela o dámě, která by žila v blízkosti milenky svého manžela.

Mima spráskla ruce. „Jak úlevné, že už nemusíme nic víc vysvětlovat! Když jsem byla mladá, milenky pro mě byly něco tak cizího jako podsvinčata.“

V žaludku mi vířila směsice ponížení a vzteku. Co můžu dělat? Vykázat milenku do chléva spolu s portrétem?

Hádám, že ohledně této druhé možnosti by Burnsby nespolupracoval.

Vykázat jeho do chléva?

„Protože ta dáma sdílí jak ložnici mého manžela, tak jeho hudební talent, byla to ona, kdo mu předvedl Pannu neposkvrněnou?“ blekotala jsem. „Pokud ano, musím s ní promluvit.“

Snažila jsem se, aby to znělo kultivovaně, ale popravdě jsem se cítila, jako by se mi na prsou usadil balvan. Když se mi Burnsby dvořil, vyjádřil přání mít společnici, družku, což jsem si (cynicky) vyložila jako touhu ukazovat se s krásnou mladou ženou. Předpokládala jsem, že na manželské intimnosti je Burnsby příliš starý. Zjevně není.

Naštěstí jsem mu před svatbou dala najevo, že ho v soukromí nikdy bavit nebudu.

Takže aby bylo jasno: jsem tu teď široko daleko jediná panna.

„Burnsby obdivoval vánoční koledy od mládí,“ dodala Mima, zřejmě zaražená. „Opravdu si spolu někdy pobrukují v hudebním pokoji.“

Godric se zašklebil, ale nezdálo se, že by Mima užila výraz „pobrukují si“ eufemisticky. Přesto bylo jasné, že hudebnímu pokoji bude třeba se vyhýbat.

„Vy k tomu přistupujete tak tolerantně, bez předsudků,“ dodala se souhlasným přikývnutím. „Jste mnohem svobodomyslnější než Cliffordovy dřívější manželky.“

„Je jednoduché být svobodomyslný, když se nechají stranou emoce,“ poznamenal Godric.

Burnsby si nevšiml mé apatie za sedm měsíců manželství. Ale ať jsem byla apatická, nebo ne, považovala jsem Burnsbyho za svého přítele. Byla to klamná představa. Nepomáhalo, že jsem zřejmě čtvrtá žena, která naletěla iluzi.

„Když ho najdu, Burnsby sem Sophonisbu přivede, aby se s vámi seznámila,“ řekla Mima, což bylo další velice nepříjemné oznámení.

Vzdálit se do svého pokoje by bylo zbabělé. „Nikdy jsem se nesetkala s padlou ženou. Já… jsem napjatá,“ vykoktala jsem.

Zachytila jsem Godrikův pohled; místo povýšenosti lítost. Koho by napadlo, že lítost je v žaludku těžší?

Rozuměla jsem svému životu. Ano, vzala jsem si starého muže pro jeho majetek. Ano, moje okolí mnou opovrhovalo. Ale v nitru jsem věděla, že moje důvody pro manželství byly správné. A znovu, věřila jsem – byla jsem o tom pevně přesvědčena – že mě můj manžel respektuje.

Ale sedět v jídelně u společného stolu s kurtizánou a milenkou svého manžela, z čehož by každá dáma omdlela? Se ženou, o níž mi můj manžel z nevysvětlitelných důvodů během sedmi měsíců manželství neřekl? To je pravý opak respektu.

Prudce jsem nabrala vzduch do plic, zvedla bradu a narovnala záda. „Teto Mimo, přiveďte prosím lorda Burnsbyho.“

Když odešla, nalila jsem Godrikovi další čaj a snažila jsem se přitom tvářit, že to se mnou nehnulo. „Hledal jste tu ztracenou chodbu ještě i jako dospělý?“ Upírala jsem oči na šálek s čajem, protože se mi třásly ruce. „Snad budu pátrat.“ Jsem pyšná, že můj hlas zněl skoro normálně.

„Můžete prohledat kapli, ale ne přes vstupní vrata. Dnes ráno bylo zapotřebí čtyř sluhů, aby je otevřeli. Burnsby vždycky dělá poprask pro svou nejnovější manželku.“ Godric mluvil věcně.

Vrátila jsem mu šálek. „Byl jste tady přítomen, když dorazila i jeho třetí žena?“

Přikývl. „Protože Burnsby byl můj poručník, trávil jsem zde vánoční prázdniny. Bylo mi dvanáct, když opatství přijela navštívit Hecuba, a šestnáct, když dorazila Alice, jeho třetí žena.“

„Nemůžu uvěřit, že Burnsbyho dcera byla vychovávána v této domácnosti, vzhledem k jejímu osazenstvu, a to nemluvím o rozšířeném přesvědčení, že její matka byla zavražděna.“

Godric zkřivil ústa. „Slyšel jsem ty klepy, ale o svou bezpečnost se nemusíte bát. Jediná osoba, která by se mohla snažit zavraždit nějakou z Burnsbyho manželek, by byla Sophonisba, ale žádná ji pro získání nadvlády nepřeprala.“

Nedovedla jsem si představit, že bych se za svého odporného manžela rvala.

Ale kvůli své důstojnosti? Snad ano.

„Hecubu jsem dobře znal,“ podotkl Godric. „Neměla na rvačku konstituci.“

„Omdlela?“

(Já bych mohla omdlít. Byla jsem si jistá, že etiketa vyžaduje omdlévání.)

„Ne.“ Odložil šálek. „Zlomilo jí to srdce. Plakala.“

Můj takzvaný manžel se měl z čeho zodpovídat.

Godric náhle natáhl ruku a sevřel mi mou. Tupě jsem zírala na jeho silné prsty, které ničím nepřipomínaly štíhlé prstíky mého muže.

„Mrzí mě to,“ řekl a znělo to, jako by to myslel vážně. „Kdyby Lancelot nežil v Paříži, před svatbou by vás varoval. Kruci, i já bych vám o tom řekl, ale oznámení v Timesech nás oba zaskočilo.“

„Pro sňatek jsme se rozhodli rychle.“ Mé prsty se v jeho stisku chvěly a v očích mě pálily slzy – ne kvůli šoku z ponížení, ale protože byl milý. Slušný.

Soucit cizího člověka nic neřešil.

Když se dveře otevřely, vstala jsem. Námět obrazu vešel do místnosti, třebaže o třicet let starší. Hlavou se mi honily nepodstatné myšlenky: vždycky nosila na hlavě péra? Je ten úsměv triumfální? Jak na mě může můj muž hledět s klidnou arogancí, ve chvíli, kdy porušil veškerá pravidla slušné společnosti?

„Mohu představit slečnu Sophonisbu Ainsworthovou?“ zeptal se Burnsby bez špetky rozpaků. „Je to dlouholetá přítelkyně a operní pěvkyně známá po celém kontinentu.“

Sepjala jsem před sebou ruce. „Dobré odpoledne,“ přikývla jsem (ne chladně: to by mě příliš prozrazovalo, ale ani jsem se neuklonila).

Neomdlela jsem.

„Je mi potěšením,“ zaduněla Sophonisba hrdelním hlasem a při úkloně se jí péra připevněná k baretu houpala sem a tam.

Pokynula jsem směrem k podnosu s čajem a zeptala se: „Můžu vám nabídnout občerstvení?“

Zamrkala. Neuhnula jsem očima. Já jsem byla v téhle domácnosti paní, navzdory nevkusnému portrétu za mými zády.

Byla to jedna z nejtrapnějších sešlostí na světě. Sophonisba a Burnsby se posadili na pohovku, naproti mně a Godrikovi. Mima teď zmizela, když její role v této frašce byla u konce. Nebo se možná zapomněla vrátit.

Když jsem nalévala čaj pro mého muže a jeho souložnici, měla jsem rozčilující pocit, že se mi svět třese pod nohama. Ale jsem Angličanka. I v případě zemětřesení bych nabízela čaj.

Do Burnsbyho čaje jsem dala cukr – což nesnášel – a podala mu ho.

Čaj pomsty.

Bohužel bylo těžké přehlédnout, že pohled mého muže byl připoután k horskému hřebeni prsou, odhalenému díky skrovnému živůtku.

Není to její vina, připomínala jsem si. Je to Burnsbyho vina. Tenhle závěr můj vztek trochu mírnil.

„Slečna Ainsworthová vystupovala v největších evropských operních domech,“ oznamoval. „Ve Vídni, ve Florencii, v Paříži… Umí zpívat ve všech jazycích.“

„L’amour je totéž, bez ohledu na jazyk,“ řekla Sophonisba. A pak sdílněji: „V životě jsem vždycky při zpěvu truchlila, milovala nebo… toužila.“ Vrhla na Burnsbyho utrápený pohled.

Godrikova znechucená reakce na Sophonisbino shrnutí základních životních emocí naznačovala, že má v úmyslu se všem třem vyhnout.

Malinko se mi zlepšila nálada.

„Zdá se, že jste znepokojený, sire Godriku. Doufám, že se ve vašem kyselém výrazu nezračí zlomené srdce. Snad utrpení kvůli ztracené lásce?“

Sophonisba pohrdavě odsekla: „Godric není muž, kterého by nějaká žena mohla milovat.“

Zatraceně, to byla ale neomalenost.

Žádná žena by ho nemohla milovat?

Ve srovnání s Burnsbym byl Godric dokonalý džentlmen, vyjadřoval soucit a pochopení pro mou bolest, zatímco můj vlastní manžel se choval, jako by se život jeho ženy právě neproměnil v hrůzu.

A co víc, Godrikova hruď a ramena (a ruce), pokud nic dalšího, mohly okouzlit dámu tak, aby si myslela, že je hrdina, ne zloduch.

Odkašlala jsem si s nejistotou, jak mám odpovědět. Burnsby – muž, který pohotově chrlí nekompromisní vulgární kritické poznámky – civěl na Sophonisbu bez výčitek a usmíval se, jako by její urážky byly zábavné.

„Godric ženy nesnáší,“ pokračovala. „Už jako kluk byl kousavá želva. Chňap! Chňap! Chňap! Nebo to byl Harrow? Jedno z těch míst, kde ubytovávají kluky.“

„Lituju svých chlapeckých hříchů, slečno Ainsworthová,“ zamumlal Godric.

Jako hostitelka jsem měla povinnost svého hosta bránit, bez ohledu na to, že ho to zřejmě vůbec netrápilo. „Každou dámu by potěšilo, kdyby se jí sir Godric dvořil. Slyšela jsem o jeho pozoruhodných triumfech u dvora, a král ho miluje.“

Godric nakrčil obočí, byl si dokonale vědom toho, že před hodinou jsem o něm nevěděla zhola nic.

Musím si vyvinout hroší kůži.

Kilt?

Očividně.