Přeložil Aleš Jan Procházka

THE REAPER DARK VERSE #2

Copyright © 2020 by RuNyx

All Rights Reserved

Copyright © 2026 for the Czech translation by Aleš Jan Procházka

Copyright © 2026 for Cover by by ZERO Werbeagentur with the use of motifs from Shutterstock.com

Copyright © 2026 for the Czech edition by Euromedia Group a.s.

ISBN 978-80-284-1796-3

Tuto knihu věnuji svým rodičům. Děkuji, že jste ve mě vždy chovali důvěru, dodávali mi sil a podporovali mě, zatímco jsem šla za svými sny.

Bez vaší vroucí lásky bych nebyla tam, kde jsem.

Oba vás miluji.

AUTORČINA POZNÁMKA

V rukou držíte druhý díl série Dark Verse, která přímo navazuje na první díl, nazvaný Predátor. Pokud se k vám první kniha nedostala, vřele doporučuji si nejdříve přečíst ji.

Tato kniha obsahuje scény násilné a sexuální povahy. Vyskytuje se v ní také tématika, která může být pro citlivější čtenáře náročná – najdete zde popisy panických záchvatů, vražd, zmínky znásilnění, mučení a obchodování s lidmi.

Pokud vám některé z těchto témat činí potíže, vezměte na vědomí, že na ně při čtení můžete narazit. Všem čtenářům přeji, aby si cestu, na kterou je vezmu, co nejvíce užili. Děkuji vám.

PLAYLIST

Tento playlist se hodí pro obě knihy s Tristanem a Moranou.

Devil Devil – Milck

Carnival of Rust – Poets of the Fall

Animals – Maroon 5

Closer – Nine Inch Nails

One Way or Another – Until the Ribbon Breaks

Every Breath You Take – The Police

Eyes on Fire – Blue Foundation

A Little Death – The Neighbourhood

Russian Roulette – Rihanna

Between the Bars – Elliott Smith

Toxic – Sofia Karlberg Cover

Hypnotic – Zella Day

Carry You – Jeffrey James

Bravado – Lorde

Salted Wound – Sia

Crazy in Love – Beyonce (Fifty Shades Cover)

Wicked Game – Ursine Vulpine ft. Annaca

Bedroom Hymns – Florence + The Machine

Cut – Plumb

Fire Breather – Laurel

Broken – Seether ft. Amy Lee

Monster – Imagine Dragons

Demons – Imagine Dragons

Don't Let Me Go – RAIGN

Help – Hurts

I Found – Amber Run

Making Love on the Mountain – The Woodlands

Lullaby – Nickelback

Touch Me – Rui Da Silva Ft. Cassandra

Bleeding Love – Leona Lewis

My Heart Is Open – Maroon 5

Partition – Beyoncé

50 Shades – Boy Epic

Trust – Boy Epic

Dirty Mind – Boy Epic

Walk Through The Fire – Zayde Wolfe ft. Ruelle

You Belong To Me – Cat Pierce

My Love Will Never Die – Claire Wyndham

A Little Wicked – Valerie Broussard

You Should See Me in a Crown – Billie Eilish

Flesh – Simon Curtis

Dinner & Diatribes – Hozier

I'm A Wanted Man – Royal Deluxe

Dangerous Woman – Ariana Grande

Not Afraid Anymore – Halsey

Game of Survival – Ruelle

Shameless – Camilla Cabello

Craving You – Thomas Rhett

Madness – Ruelle

Blood and Muscle – Lissie

Fear and Loathing – Marina and the Diamonds

Black Magic Woman – VCTRY

I Can‘t Go On Without You – KALEO

Nemám tě rád jako slanou růži ani topas,

anebo karafiát, z kterého sálá žár:

mám tě rád jako místo, kam vede tajná stopa,

jako věc mezi stínem a duší,

jako dar.

Pablo Neruda, Sonet 17

(překlad Jan Pilař)

ÚVOD

Jediným světlem, prozařujícím temnou, bouřlivou noc, byl oranžově planoucí koneček cigarety.

Muž usazený za volantem hleděl na hřbitov po své levici a upíral hnědozelené oči na pár, který se líbal mezi hroby. Přestože na dívku neviděl, protože byla schovaná za rozložitým tělem svého milence, dobře věděl, kde se nachází; vždy věděl, kde se nachází, už po celé dlouhé roky.

Sledoval je z tmavé kabiny svého auta, okénko stáhl jen asi o palec, aby se neudusil cigaretovým kouřem. Ne, že by se snad bál smrti, to rozhodně ne. Nicméně měl před sebou jasně vytyčený cíl, jenž ho již dlouho poháněl a jehož hodlal za každou cenu dosáhnout. Po celou tu dobu vyčkával; žil ze dne na den, z týdne na týden, z roku na rok, a systematicky se krůček po krůčku přibližoval k cíli.

Dlouze potáhl z cigarety, cítil, jak mu dým plní tělo a mísí se s popelem, v nějž se mu obrátil dřívější život. Bezmyšlenkovitě si promnul koleno, v němž ho zabolelo, když si vzpomněl na minulost. Udeřil blesk a na okamžik osvítil celé okolí. Kdyby se Predátor v tu chvíli ohlédl, bezpochyby by si ho všiml. Nicméně, jeden z nejlepších operativců Syndikátu se nechal rozptýlit ženou. Choval se iracionálně a neopatrně. Začal k ní chovat city.

Muž v autě je pozoroval, když od sebe odstoupili. Sledoval, jak se mladší muž ohýbá pro upuštěnou pistoli a podává ji ženě. Tiše jako duch se díval, když žena muže následovala do nedaleko zaparkovaného auta.

Stáhl okénko až dolů a vyhodil špačka napůl dokouřené cigarety ven. Kapky deště mu dosedly na obličej jako vášnivý polibek milenky, od níž byl dlouho odloučen. Oči mu zabloudily ke stříbrnému prstenu na pravém prsteníčku – měl tvar anatomicky přesné lebky, zpracované do posledního detailu. Kdysi dávno jej obdržel jako dar. Býval na něj nezměrně hrdý. Nyní jej bral spíše jako přízrak z minulosti.

Za ty roky mnohokrát zvažoval, kde se nachází hranice mezi spravedlností a pomstou. A na které straně skončí, záviselo především na té dívce, jak se zachová. Prsten nosil ne kvůli tomu, aby mu připomínal šťastné chvíle a dávná přátelství, ale proto, aby nikdy nezapomněl, o co všechno přišel.

Nastal čas vydobýt si zpátky vše, o co ho připravili.

1

ODPOSLOUCHÁVÁNÍ

Déšť neustával už po celé hodiny.

Těžké kapky pleskaly o čelní sklo a stékaly po něm jako slzy, noční oblohu každou chvíli rozervalo vedví ohlušující hromobití.

Morana si vybavila, jak ještě nedávno seděla u okna, hleděla ke sprše a byla bezpečně mimo dosah kapek, snažících se prolomit neviditelnou stěnu a dotknout se jí.

Dnes jimi však nebyla nepoznamenaná. Celou ji zlíbaly, zmáčely a pronikly jí až do nejskrytějších záhybů těla. Byla úplně mokrá a zachvěla se, když si vybavila, jak ji v té osudové, nezapomenutelné chvíli hladily po těle.

Stejně jako tehdy v tom luxusním střešním apartmánu, ani nyní nebyla sama.

Stále ještě se k němu neodvážila natočit hlavu a pohlédnout na muže v autě.

Ani on nebyl nepoznamenaný. Vybavila si, jak konsternovaně sledovala, když od ní odešel a beze slova nastoupil do auta.

Oblohou se valila černá mračna. Křižovaly ji blesky. Vítr vál ze všech sil.

A ona pořád stála venku, sama a zranitelná, zatímco on už se uchýlil do bezpečí za hradbu své nepřístupnosti.

Ale ne zcela.

Přestože auto nastartoval, neodjel a čekal na ni, ačkoli dál stála bez hnutí a hleděla na místo, kde ji přinutil se rozhodnout – a ona zase přiměla k rozhodnutí jeho.

Jejich stopy na místě, kde se jí měl od základů změnit život, už odplavil déšť a zahladilo naplavené bláto s drny trávy. Náhlá průtrž mračen jí z kůže smyla většinu šmouh od sazí po výbuchu, a také se jí kvůli ní znovu spustila krev ze zašité rány na bicepsu. Ta jí dělala trochu starosti, protože se od včerejška snažila udržet ji v suchu a nyní byla celá promáčená.

I když se už hodnou chvíli nepohnula a přemítala o svém zranění, nezatroubil na ni, neotevřel dveře auta ani netúroval motor. Nijak jí nenaznačil, že na ni čeká. Přesto věděla, že tomu tak je – už jen proto, že ještě neodjel, že na jinak opuštěném místě přetrvávalo jeho tiché, vábivé kouzlo. Vyjma ní byl jediným živým člověkem na místě, jemuž nyní vládla smrt a zkáza.

Bezhlesně jí nabídl místo po svém boku uvnitř hradeb, které ho chránily před zbytkem světa. A ona nabídku stejně bezhlesně přijala.

Konečně se pohnula, obešla ten monstrózní vůz a usadila se na sedadlo spolujezdce. Ani se na ni nepodíval, jen vyjel ven ze hřbitova.

Z klimatizace na ni proudil teplý vzduch, který ji příjemně hřál na vlhké, studené pokožce. Natáhla ruce přímo k mřížce a čekala, než se jí teplo rozšíří do celého těla. Poprvé se pořádně rozhlédla po interiéru auta a nijak ji nepřekvapilo, že černá kožená sedadla jsou vlhká od jejich šatů. Dnes jela jeho autem poprvé; bylo to nádherné černé BMW, které mu, pokud měla být upřímná, trochu i záviděla.

Mírně potřásla hlavou, otočila se ke konzoli, spatřila na ní volbu „Hudba“ a zvedla obočí; na okamžik se zamyslela, jakou hudbu asi poslouchá – pokud tedy vůbec něco poslouchá. Možná rock, nebo spíš R&B? Nebo podobnou všehochuť jako ona sama? Zatímco se rozhlížela, napadala ji celá řada banálních otázek, o nichž v souvislosti s ním zatím nikdy nepřemýšlela.

Zvědavé, všímavé oči jí nakonec zabloudily k malému přívěsku. Vypadal jemně a žensky, byl drobný a kulatý, visel ze stříbrného řetízku na zpětném zrcátku.

Přemohla ji zvědavost, a proto se na přívěsek nepozorovaně zahleděla a pokusila se zjistit, jestli do něj není něco vyryté.

A bylo.

„Sestřičce“

Kristepane... takže patřil jí.

Luně.

Morana ucítila, jak se jí svírá srdce; všechny nově nabyté znalosti ji vyčerpávaly. Nechala hlavu klesnout na opěrku sedadla a oči se jí stočily k mlčícímu muži vedle ní.

Vypadal uvolněně, nedrtil v sevření ani volant, ani řadicí páku, dýchal pravidelně a klidně. Zdálo se, že je v pořádku. Až na jednu drobnost – hleděl přímo před sebe, s mírou soustředění, o níž Morana pochybovala, že ji řízení vyžaduje. Od chvíle, kdy jí podal pistoli, se na ni ani nepodíval.

Od chvíle, kdy ji celou zlíbal.

Morana znovu pohlédla na malý prostý přívěsek, který se při jízdě pohupoval, a znovu ucítila, jak ji píchlo na prsou. Ten drobný šperk, který mezi nimi bezstarostně tančil – stříbrný medailonek, na němž bylo vyryté věnování jeho milované mladší sestře – jí o něm prozradil víc než cokoliv jiného. Prožil tolik bolesti, cloumal jím takový vztek, odnesl si tolik jizev...

A pak si uvědomila ještě jednu věc – toto auto považoval za své výsostné území. Jinak by v něm nevystavil ten krásný, křehký přívěsek, aby ho měl stále na očích. Už jen fakt, že tu byl, jí napovídal, jak osobní pro něj tento prostor je.

Pak jí došlo, že ji sem pozval – přesně jako tehdy, když dorazila do jeho apartmánu té deštivé noci a on oznámil, že tam zůstane přes noc, místo aby odjela s Dantem. Již podruhé ji pozval do svého soukromí. I poté, co učinila volbu, jejíž důsledky stále ještě nebyla schopna plně předvídat.

Následky této volby jí dosud kolovaly v žilách.

Stále cítila dotek chladného ústí zbraně nad svým divoce tlukoucím srdcem. Stále cítila dotek jeho úst na svých nateklých rtech. Stále ještě si vybavovala, jak jí jazykem krouží v ústech.

Zachvěla se; sama nevěděla, jestli chladem nebo kvůli svým vzpomínkám.

V hlavě jí vířilo snad tisíc otázek a draly se jí na jazyk, ale raději je polykala, aby nenarušila ticho, které se mezi nimi rozhostilo. Před chvílí ho přitlačila ke zdi, a i jen z toho mála, co se o něm dosud dozvěděla, došla k názoru, že by nezareagoval zrovna dobře, kdyby ho nutila do vážného rozhovoru dřív, než si nechá všechno projít hlavou.

Přinejmenším ona by se tak na jeho místě cítila. Stále ještě se v něm nevyznala a nedokázala odhadnout tok jeho myšlenek, ale právě se celá bezbranná třásla vedle něj a stále byla naživu, přestože mu poskytla příležitost ji zabít. Pro tuto chvíli jí to musí stačit.

Napjaté ticho narušilo zabzučení telefonu, odloženého na palubní desce.

Morana instinktivně pohlédla na displej.

Příchozí hovor: Chiara Mancini

Než se stačila ovládnout, mírně se zamračila.

Chiara? Jaká Chiara, ksakru? A co mu má co volat takhle pozdě v noci?

Naschvál stočila zrak k oknu a sledovala, jak po skle stékají kapky a jak se na téměř prázdné silnici míhají ostatní vozidla, a poznala, že hovor odmítl. Netušila ale, jestli to bylo proto, že řídí, proto, že je s ním, nebo třeba proto, že zrovna neměl na nikoho náladu.

Přesto v ní začalo klíčit semínko pochybností. Netušila proč, a to jí samo o sobě dělalo starosti. I kdyby mu nakrásně uprostřed noci volaly ženy s tajemnými jmény, nemá do toho co mluvit. Na podobné starosti jí nezbývaly síly. Nic dobrého to pro ni ale nevěstilo.

Odsunula podobné myšlenky a místo okna se raději soustředila na jeho velkou ruku, řadící rychlostní stupně plynuleji a rychleji, než by to kdy zvládla sama. Všimla si těžkých kovových hodinek na silném zápěstí. Byly to vojenské hodinky a vypadaly draze. Přejela mu pohledem po vystouplých žilách na hřbetu ruky, řídkých chloupcích, začínajících růst hned pod manžetou saka, a po dlouhých, silných prstech, které se tak důvěrně seznámily s jejím tělem. Ošila se a zadívala se níž, na odřené záprstní klouby, které měl stále ještě oteklé. Přestože bylo možné, že si toto zranění způsobil včera ve sprše, vypadalo až příliš čerstvě.

Otevřela ústa, aby se ho na ně zeptala, ale když jemu koutek úst sotva znatelně poklesl, zase si to rozmyslela.

Na otázky není vhodná chvíle. Jestli o tom dosud pochybovala, nyní si může být jistá.

Cesta před nimi ubíhala, Tristan se zkušeně proplétal mírným provozem a po několika dlouhých minutách dusného ticha spatřila povědomý tvar brány do jeho bytového komplexu. Vysoká budova se tyčila k zatažené obloze, nalevo od ní bylo vidět moře.

Dva strážní u brány, vyzbrojení u pasu pistolemi, mu uctivě pokývli. Sjel po krátké rampě do podzemního parkoviště. Bílé zářivky osvětlily celý rozlehlý prostor, světlo se odráželo od tmavého kovu vozidel, která v něm trávila dnešní noc. Morana je chvíli sledovala a napadlo ji, kdo ještě tu žije vyjma jeho a Danteho.

Než se ale stihla pořádně zamyslet, zaparkoval auto vedle své černé, futuristické motorky. Morana ji přejela nostalgickým pohledem; vybavila si, jak na ní spolu jeli poprvé, jak volná si tehdy poprvé v životě připadala, a zatoužila se na ní zase svézt.

Pak už ale otevřel dveře, vyskočil z auta a zase je za sebou zabouchl, než si vůbec stačila rozepnout pás. Připadalo jí, že se od ní chce vzdálit co nejvíc, a přestože ji to trochu iritovalo, chápala ho. Kdyby si s ním měla prohodit role, nejspíš by ho nechala na tom hřbitově a odjela sama. Upřímně, zpola i očekávala, že se tak zachová.

Nicméně stejně jako na hřbitově na ni tiše počkal v osobním výtahu do jeho apartmánu. Morana vystoupila z auta, zabouchla za sebou dveře a zlehka pohladila sedlo motorky. Otřásla se, v garáži bylo chladno a oblečení měla stále ještě promáčené. Rychle došla k muži, čekajícímu ve výtahu z lesklého nerezu s nohou mezi dveřmi, aby se nezavřely.

Přestože ji to gesto překvapilo, nedala na sobě nic znát. O krok ustoupil, Morana vešla a Tristan vyťukal na klávesnici bezpečnostní kód apartmánu. Sledovala, jak se dveře zavírají; byla na nich zrcadla, v nichž si mohla prohlédnout, jak nesourodě v nich tahle zmoklá dvojice působí. Zatímco on byl upravený, vysoký a svalnatý, oděný ve vodou nasáklém obleku, bílé košili přilepené na vypracované břišní svalstvo a nacucané kravatě, ona vypadala, jako by právě vstala z hrobu. Šaty měla potrhané následkem výbuchu svého auta, krémový top nyní nabyl divného nahnědlého odstínu a byl špinavý od sazí a bláta. Totéž platilo i pro místy odhalenou kůži. Vlasy měla zacuchané a slepené, polovina stále byla svázaná do koňského ohonu a druhá polovina se z něj uvolnila. Byla celá promodralá, jedině tváře měly mírně narůžovělou barvu; oči měla vykulené a začervenalé.

Z kontrastu v jejich vzhledu ji zamrazilo. Zatímco on byl opálený, ona měla bledou pleť; on měl šaty čisté a tmavé, ona světlé a celé od špíny; on byl urostlý a rozložitý, zatímco ona byla menší a oblých tvarů. A dokonce i nyní, když oba prošli průtrží mračen, z něj vyzařovalo kouzlo osobnosti, z něhož ji zamrazilo, přestože se na ni ani nedíval.

Před několika dny ji pomyšlení na to, že se k ní tiskne tělem, pouze vzrušovalo – i když víc, než považovala za možné – nyní se v ní svářelo tolik pocitů, že si s nimi nevěděla rady. Posedlost a touha, soucit a touha, vztek a touha, mísící se ve vřící směs, díky níž si byla naprosto jistá, že ač ještě nenastala vhodná chvíle, jednoho dne se ho znovu zmocní. Že ucítí Tristanovo nahé, potem zbrocené tělo na sobě, že mu bude přejíždět prsty po jizvách, dokud se nestanou jejími, a ona zase na oplátku nepředá své jizvy jemu.

Jednoho dne ji zničí. A ona zničí jeho.

Dnes to ale nebude.

Zhluboka se nadechla, aby se uklidnila, a aby dala sobě i jemu čas srovnat se se vším, co se odehrálo za posledních čtyřiadvacet hodin. Kradmo na něj pohlédla, vybavila si, kdy s ním poprvé vstoupila do tohoto výtahu. Nedbale se opíral o zadní stěnu, jen několik stop od ní, a zíral na obrazovku svého telefonu, aniž by na ni byť jen pohlédl. Bylo pro ni zvláštní, že se jí pohledem vyhýbal. Teprve teď, když se na ni odmítal podívat, si uvědomila, jak moc si mu z očí zvykla vyčíst.

Věděla, že ví, že ho sleduje. Přesto ale dál zarytě hleděl na displej.

Povzdechla si a promnula si nadloktí, aby se zahřála. Šrám na paži ji stále pobolíval. Pak už se ale dveře otevřely a spatřila vyhlídku na město bičované deštěm za oknem, které si tolik zamilovala. Na chvíli ho bez dechu sledovala.

Pak si uvědomila, že se v apartmánu kdosi vzrušeně dohaduje.

Jeden z hlasů byl hlasitý a mužský. Druhý zase tlumený a ženský.

Zaskočila ji nejen Amařina přítomnost, ale také Danteho nezvyklý tón. Zůstala stát, jen pohlédla na tichého muže vedle sebe, a zjistila, že konečně zasunul telefon do kapsy a naslouchá rozmluvě.

„Neměla jsi právo jí to říct!“ namítl Dante; znělo to rozčileněji než kdy dřív. „Kdyby chtěl, aby to věděla, řekl by jí to sám.“

„Nemohla jsem jen tak přihlížet a nechat ho, aby se kvůli ní dál ničil!“ odvětila Amara, a přestože hlas měla tichý a ochraptělý jako vždy, bylo poznat, že se nehodlá jen tak poddat. „Pozorovala jsem, jak to dělá, celé roky, a už tomu odmítám přihlížet.“

„O tebe tady přece nejde, ksakru!“ zařval Dante, až sebou Morana trhla. „Jestli chceš všem na potkání vyprávět, jak jsi přišla ke své jizvě, prosím. Na to máš právo. O jeho jizvách to ale neplatí! Všechno, co jsem ti řekl, mělo zůstat jen mezi námi. Zradila jsi mou důvěru. Zradila jsi i jeho. Na co. Jsi. Kurva. Myslela?“

„Tak podle tebe jsem zrádkyně? Přísahám Bohu, že občas tě vůbec nepoznávám,“ zašeptala Amara tak vztekle, že si Morana skoro nedokázala spojit, s jakou něhou o tomto muži mluvila ještě před hodinou. „Ano, řekla jsem ženě, která nenesla žádnou vinu na tom, co se mu přihodilo, proč jí jde o život. Řekla jsem pravdu o něm ženě, díky níž poprvé po letech vypadá, že ho těší život. Ještě nikdy jsem ho neviděla v lepším stavu. Jestli díky tomu, že jsem zradila jeho i tvou důvěru, dostane šanci žít lépe než dosud, tak vás oba s lehkým svědomím zradím ještě stokrát! Zasloužila si to vědět – a on si zase zaslouží ještě jednu šanci!“

„Nezačínej s tím zas,“ vypálil Dante. „Ať už si to zdůvodníš jakkoli, na výsledku to nic nemění. Věřili jsme ti, a tys naši důvěru zklamala. Kdyby chtěl, aby o tom věděla, řekl by jí to sám. Což neudělal.“

„Protože se bál, že se tím všechno změní!“ vykřikla Amara, co jí jen poškozené hlasivky dovolily. „A i ty moc dobře víš, že se věci změnit musí!“

„Ale ne takhle.“

Amara byla chvilku zticha, pak se tiše zeptala: „Vztekáš se proto, že jsem zradila jeho, nebo proto, že jsem zradila tebe?“

Skvělá otázka, holka.

Morana ženě, kterou začala pokládat za přítelkyni, v duchu poblahopřála, že se nenechala rozhodit tím, že si na ni otevírá hubu nějaký vzteklý chlap, a usadila ho. Byla na ni skoro hrdá.

Než ale stihl Dante odpovědět, urostlý muž vedle ní – který působil s každým dalším slovem, jež si tu vyslechli, prkenněji – vystoupil z výtahu a zatočil doprava do kuchyňského koutu, odkud se hlasy ozývaly. Morana ho rychle následovala, šla jen několik kroků za ním a raději se kousla do rtu, aby jí náhodou něco neuklouzlo.

Zastavila se na prahu obývacího pokoje. Dante s Amarou leknutím ztuhli, tváře jen několik palců od sebe, ale nyní měli oči jen pro Tristana Cainea.

Dante na okamžik střelil pohledem k ní a prohlédl si ji od hlavy k patě. Jeho pozorné oči jí na chvíli zabloudily k napuchlým rtům. Morana nesklopila zrak a čelila těm tmavým očím, zasazeným v pohledné, ustarané tváři bez náznaku obav. Potřásl hlavou, pak se odtáhl od Amary, došel k oknu a upřeně se z něj zahleděl ven.

Amara se na ni hodnou chvíli ani nepodívala. Místo toho upřeně zírala na Tristana; stála vzpřímeně a s bradou neústupnou, ve tváři neměla ani stopu lítosti.

Morana si jí začala vážit o něco víc – nebylo snadné čelit pohledu Tristana Cainea, který působil dojmem, že vás provrtává skrznaskrz.

Střelila po něm očima a zjistila, že upřený pohled Amaře oplácí a svaly ve tváři má zaťaté.

Nikdo neřekl ani slovo.

Napětí mezi nimi se stupňovalo, Moranu napadlo, jestli se mezi ně nemá vložit. Pak ale konečně promluvil.

„Jdi domů, Amaro.“

Tristanův hlas, ten hlas, v jehož témbru se ozývaly whisky a hřích, zazněl poprvé po několika hodinách, a přestože jeho žádost byla tichá a kultivovaná, připomínala spíše rozkaz než prosbu.

Amara kývla, aniž by cokoliv namítala nebo se mu snažila něco vysvětlit, vzala svou kabelku z kuchyňského pultu a prošla kolem nich k výtahu. Zastavila se až u ovládací konzole a pohlédla na Danteho tmavozelenýma očima, v nichž doutnal vztek.

„Přestaň být takovej přizdisráč, Dante,“ osočila ho. „Je na čase, aby ses pochlapil.“

Ajaj.

Pak vešla do výtahu a dveře se za ní zavřely.

To bychom měli.

Zdálo se ale, že tím to nekončí. Morana sledovala s obočím zdviženým až do půli čela, jak Dante zatíná pěsti, a nakonec z nejbližší skříňky popadl vázu a mrštil jí o podlahu. Roztříštila se na třpytivé střepy. Morana se ostře nadechla, náhlý výbuch vzteku a zvuk tříštícího se křišťálu ji zaskočily.

Byla až příliš unavená a přesycená prožitky, než aby byla schopná nějaké reakce – přinejmenším do rána ne. Do jisté míry byla Tristanovi vděčná, že byl po celou dobu zticha a nestal se z něj zuřící uragán, jak to měl občas ve zvyku. Nyní si potřebovala hlavně odpočinout, jinak skončí jako ta váza na podlaze – roztříštěná na kusy silou, jíž se nedalo vzdorovat.

Pochopila, že nejlepší bude ustoupit, stáhnout se a nechat oba muže, aby si vše vyříkali, zatímco si ošetří ránu.

Opatrně došla ke známému pokoji pro hosty, otevřela dveře a vklouzla dovnitř, byla si dobře vědoma ticha, v němž by bylo slyšet i upuštěný špendlík, které v bytě zavládlo. Jediný zvuk vydávaly kapky, bubnující na okna. Konečně vydechla; uvědomila si, že zadržovala dech už od výtahu. Zapojila telefon na nabíječku, došla do koupelny a napustila si do vany horkou vodu.

Sedla si na okraj zapuštěné vany a začala si znovu čistit šrám na paži. Zasykla, už tak podrážděné oči se jí zalily slzami. Nakonec si ránu přelepila motýlkovými náplastmi. Svlékla se a šaty hodila do kouta koupelny, věděla, že už si je na sebe nikdy nevezme. Potom zavřela dveře, zkusmo namočila palec nohy do velké vany a ponořila se do ní.

Připadala si, jako by ji horká voda objímala.

Bylo to jako nejlepší objetí na světě.

Požitkářsky zasténala, když jí voda obklopila namožené svaly a zlíbala tisíc drobných odřenin. Ponořila hlavu pod vodu, pak ji zase opřela o dlaždičky za zády, položila si ruce na okraje vany a zavřela oči.

Pro tuto chvíli si zakázala přemýšlet úplně o čemkoli – o svém zničeném autě, o tom, jak chladnokrevně zabíjela, o svém otci, o tom, jak se ji pokusil zabít, o muži, který si pro ni přišel, o volbě, kterou oba museli učinit, a ze všeho nejvíc o tom polibku, který stále cítila na opuchlých rtech. Nechtěla si nic z toho vybavovat – ani ten déšť, ani tu pistoli, ani toho muže. Nedovolila si vzpomínky vůbec na nic – na měkká objetí, na nenasytný hlad, na tichou volbu.

Jen tak ležela a nechala se konejšit vodou, jako by to byl něžný milenec, v jehož pažích mohla zapomenout na veškerou bolest a starosti.

Přemýšlení počká do zítřka.

Ignorovala napětí, které ji prostupovalo, a nepříjemnou bolest, s níž jí stahovalo všechny myšlenky. Prostě se jen vzdala vodě.

Po několika dlouhých minutách, kdy voda už vychladla a jí se začaly na prstech dělat varhánky, ucítila, že ji něco tak všedního, jako je koupel po náročném dni, kolébá ke spánku, vylezla tedy z vany a vytáhla zátku. Oči ji pálily, konečně ji dohnalo vyčerpání a nedostatek spánku. Netoužila už po ničem jiném než aby se mohla uložit v pohodlné posteli, přetáhnout si přes hlavu tenkou deku a nějakých deset následujících let strávit dřímáním. A to přinejmenším.

Povzdechla si, zhasla světlo v koupelně a stále nahá vešla do tmavé ložnice. Nijak jí na tom nezáleželo – byla příliš unavená a navíc si byla poměrně jistá, že Tristan k ní dnes do ložnice nezavítá, protože se jí od událostí, k nimž došlo na hřbitově, vyhýbal.

Vlezla si do postele, zachumlala se do hromady polštářů a slastně zapředla, když se mezi ně propadla.

Zabzučel jí telefon; jedním otevřeným okem si ho prohlédla. Konečně ožil.

Zvedla ho z nočního stolku, vytáhla z něj nabíječku, vyťukala kód a zjistila, že má čtyři zmeškané hovory a tři nepřečtené zprávy od Tristana Cainea.

Zamrkala, náhle byla znovu plně při vědomí. Naprázdno polkla a klepla na zprávy, spatřila tu poslední, kterou mu poslala:

Morana Vitalio: A mají k tomu pádný důvod. Právě jsem vyhodila do vzduchu auto, a ještě chladnokrevně zabila dva chlapy.

(Odesláno v 16:33)

Tristan Caine: Kde jsi?

(Přijato v 16:34)

Tristan Caine: Tohle už není sranda, Vitalio. Kde jsi?

(Přijato v 17:00)

Tristan Caine: Kristaboha... KDE JSI, DO PRDELE?

(Přijato v 17:28)

A pak už nic.

Moraně se sevřelo hrdlo, v břiše se jí usadilo těžké závaží emocí, jimž se snažila až dosud vyhýbat. Zavřela oči a odložila telefon zase na noční stolek. Obrátila se na bok.

Teď bylo skoro půl jedenácté. Což znamenalo, že se na hřbitově setkali asi kolem deváté. Co asi dělal v mezidobí?

Ne, to nemá cenu řešit. Záměrně se od podobných úvah oprostila a zhluboka se nadechla – povlečení mírně vonělo po citrusové aviváži – a umínila si, že zbytek noci stráví odpočinkem. Do rána zbývalo ještě dost času; potom se může věnovat přemýšlení, zvažování možností a osnování plánů. Pro tuto chvíli stačilo, že navzdory tomu, co dnes prožila, je naživu a tak unavená, že si její mozek zaslouží několik hodin dovolené.

Spokojeně v duchu přikývla, ale jen co znovu zavřela oči, probraly ji hlasy zvenčí. Frustrovaně si připlácla na obličej polštář.

A pak ho zase stáhla.

Dante s Tristanem spolu začali mluvit.

Kousla se do spodního rtu a přemýšlela, o čem se asi baví, když jí ticho v apartmánu pomohlo, že se k ní jejich hlasy donesly natolik dobře, aby jim rozuměla, přestože nemluvili nijak hlasitě.

„Zatímco jsi byl pryč, volal mi otec,“ oznámil Dante.

Zdá se, že neplánoval zjišťovat, jak na tom Tristan je. To už jsou holt chlapi.

Ozvalo se zacinkání střepů na plastu, což jí napovědělo, že jeden z nich právě uklízel rozbitou vázu.

„Doma se teď věci daly do pohybu, Tristane,“ pokračoval Dante; hlas už měl zase klidný a vyrovnaný jako obvykle. „Je to čím dál horší. Musíme se vrátit.“

Tristan Caine dlouho neodpovídal.

Potom promluvil a jí jeho hlas přejel po holé pleti.

„Ano, musíme.“

Morana si ten chraplavý hlas vychutnávala, dokud jí nedošel význam jeho slov. Chystal se odjet?

Žaludek se jí sevřel ještě víc, zachvátila ji těžko vysvětlitelná panika. Poté, co prožili za několik uplynulých hodin – ne, za několik uplynulých týdnů – kdy jí jasně dával najevo, že mu jen tak neuteče, se rozhodl odjet? A navíc ji opustit? Hned poté, co dala v sázku vlastní život?

Píchlo ji u srdce.

Sevřela v rukou pokrývku, ani nedutala a dál naslouchala jejich rozmluvě.

„A když už jsme u toho, co kdybychom si nalili čistého vína?“ To byl Dante.

„Netuším, o čem mluvíš.“ Blazeovaný, netečný hlas. To byl on.

Dante si povzdechl. Byla si vcelku jistá, že to při hovorech s Tristanem dělal často.

„Tak pro začátek mi pověz, co jsi sám pohledával v domě toho parchanta. Navíc dneska, proboha.“

Naštěstí tedy nešlo o to, z čeho měla největší obavy.

O čem to ale mluvili?

„Stavil jsem se na návštěvu,“ odsekl Tristan.

Obočí jí vylétla vzhůru, nepokrytě Danteho vyzýval.

A Dante hozenou rukavici zvedl.

„Už tak se věci neuvěřitelně serou, Tristane. Pro případ, že jsi na to pozapomněl, jde někdo i po tobě–“

„Na tom není nic nového.“

„–a ty tomu jdeš dost naproti. Poslední věc, kterou potřebujeme je, aby nám šel po krku ještě i Gabriel Vitalio. Zvlášť když jsme se odsud ještě nestihli vytratit.“

Jedna.

Dva.

To snad ne.

Morana konsternovaně zírala na strop, nebyla schopná pohybu. On navštívil jejího otce? V jeho vile? Navíc sám? Copak se pomátl?!

Okamžitě si vybavila ty odřené klouby na rukou.

Už když se líbali, došlo jí, že dnešní noc byla pro někoho sakra nepříjemná. Je možné, že poté, co se vytratila, se vydal do otcova domu a podařilo se mu to přežít? A odešel odtamtud s odřenými klouby?

Co. Jen. Proboha. Provedl?

Morana náhle zjistila, že dýchá ztěžka a srdce jí bije jako splašené. Nedokázala si ani představit, jak dalekosáhlé důsledky něco podobného může mít.

Přesto s ní však zacházel jako dosud ještě nikdo. Tehdy, když ji její otec nechal spadnout ze schodů, se mu pomstil. A když zmizela, vkráčel do jámy lvové, vypálil ji a zase z ní nezraněn vyšel. Ještě nikdo pro ni nic podobného neudělal, a to jí vhánělo do očí slzy. Po celý svůj život byla osamělá, a věděla, že kdyby jen tak zmizela, nikdo by se tím příliš nezabýval. Pak jí ale do života vkročil tenhle muž – muž, který ji po dvacet let intenzivně nenáviděl – a pečoval o ni lépe než kdokoli před ním. Přestože to nechápala, vycítila, že mu na ní záleží.

Trhaně se nadechla a naslouchala dál, klouby měla celé bílé, jak křečovitě svírala deku.

„V tom případě je asi dobře, že odsud co nejdřív vypadneme, ne?“

Nastalo dlouhé ticho.

„Platí to i pro Moranu?“ zeptal se tiše Dante.

Moraně se srdce rozbušilo ještě rychleji, částečně očekáváním, částečně kvůli těžko vysvětlitelným citům, jež se v ní svářely, a vyčkávala, co odpoví. Přestože jí sám své city nijak nevysvětloval, rozhodně dal přednost činům. A nyní potřebovala, aby znovu jednal.

Opět se rozhostilo ticho, které nakonec ukončilo další Danteho povzdechnutí. „Tristane, je to jeho dcera. Přestože chápu, proč tu teď bydlí s námi, sám dobře víš, že takhle to dál nepůjde. Vitalio by se nám mohl mstít. A mohlo by to dopadnout dost zle. Nevím, proč ti to musím vysvětlovat.“

Ticho.

„Poslední dobou nejsi tak soustředěný jako obvykle. Nemůžeme si dovolit válku gangů, ne v tomhle rozsahu, Tristane. Rozptyluje tě–“

„Za to ona nemůže.“

„Aha. A kdo tedy?“

Ticho.

Dante pokračoval. „Hele, abychom si rozuměli, mně se taky nijak nezamlouvá představa, že trčí pod jednou střechou s tím hulibrkem. Máme spoustu úkrytů, do kterých ji můžeme nechat přesunout. Mohli bychom jí pořídit falešný pas a vypakovat ji do zahraničí, jako tenkrát Catarinu a ty další holky. Klidně tu zůstanu, abych se ujistil, že všechno klaplo a nepřišla k úhoně–“

„Jde se mnou.“

Tři slova.

Pronesená tichým, hrdelním hlasem, nepřipouštějícím námitky.

Ulehčeně vydechla, přestože netušila, že až dosud zadržovala dech. Srdce jí tlouklo tak rychle, že se jí zatočila hlava. Položila si ruku na nahou hruď, ucítila pod dlaní vlastní tep a několikrát se zhluboka nadechla, aby se uklidnila. Zaplavila ji úleva a další emoce, které nedovedla přesně popsat.

Jde se mnou.

Chtělo se jí vůbec někam odcházet? Chtěla opustit jediný domov, který kdy poznala, jediné město, v němž kdy žila, jediný život, který uměla žít? Věděla, že kdyby protestovala, nejspíš by ji poslechl. Otázkou bylo: chce se jí protestovat?

Ne.

Dante dlouho mlčel, Moranu napadlo, jak asi teď vypadají – jak daleko od sebe stojí a jak na sebe nesmiřitelně hledí.

„Otec si to nenechá líbit,“ varoval ho Dante.

Tristan si odfrkl. „To je mi u prdele.“

„O tebe se nebojím,“ upřesnil Dante. „Jde mi o ni. Dokázala totiž to, co se jemu nikdy nepodařilo.“

Co tím asi myslel? napadlo Moranu.

„Dost už, Dante,“ uťal ho Caine, hlas měl nebezpečně špičatý. „Jakmile přistaneme, bude vědět, na čem jsme. Prostě jen domluv ten zítřejší let.“

„V osm vás vyzvednu,“ konstatoval Dante.

„Dobře.“

Tím se to řeší.

Zhluboka se nadechla, po chvíli zaslechla tiché cinknutí výtahu, který si Dante přivolal.

„Jen abys věděl,“ ozval se Tristan, „volala mi Chiara.“

Chiara Mancini. To byl ten hovor, když spolu jeli autem. Co asi byla zač?

„Co chtěla?“

„Nevzal jsem to. A jestli zavolá znova, taky to brát nebudu,“ odpověděl Tristan. „Jestli se jí ale podaří dostat k–“

„Postarám se o to, ještě než odletíme,“ odpověděl Dante a výtah cinkl podruhé; Dante tedy už byl pryč.

Co byla ta ženská zač?

Morana se přetočila na bok a vyhlédla z malého okna ložnice, hleděla, jak na ně buší déšť a zamyslela se nad tím, jak propastných změn její život doznal od poslední chvíle, kdy tu přespávala.

I tenkrát takhle pršelo, a zatímco vyhlížela z okna, zvažovala, jestli z něj nemá vyskočit. Nyní by ji nic podobného ani nenapadlo – nedokázala si představit, že se poté, co prožila tolik silných citů a nezvyklých událostí, vzdá toho nejcennějšího, co má.

Tedy života.

Byla naživu, a ještě nikdy tento fakt nepociťovala silněji než dnes. Stále ještě vstřebávala nové informace, které se o něm dozvěděla od chvíle, kdy se setkali na hřbitově – třeba to, že mu v autě visí medailonek, který patří jeho mladší sestře, nebo to, že dnes z neznámých důvodů zavítal do vily jejího otce, někoho tam do krve zbil a dostal se ve zdraví ven, což jí potvrdilo, že je naprostý postrach. Neznala mnoho lidí, kteří by dokázali vejít do domu zapřisáhlého nepřítele, s někým se porvat a přežít – vlastně neznala nikoho, kdo by svedl něco podobného.

Po zádech jí přejel mráz a přivřela oči, když zpracovala poslední z novinek – totiž že byl ochoten vzít ji s sebou kamkoliv, pryč odsud, z tohoto místa, kde na ni nečekalo nic dobrého. Pryč z pekla, kde by musela čelit hněvu nejen svého otce, ale navíc i Lorenza Maroniho. Očividně si navíc byl jistý, že jí po jeho boku nic nehrozí. A ona mu to z hloubi duše věřila. Přestože v jednom kuse přísahal, že ji zabije, vybavila si, jak reagoval, kdykoli jí hrozilo skutečné nebezpečí – jednak tehdy, když za ním přišla poté, co ji nechal otec spadnout ze schodů, a pak tehdy, když ji střelil do ruky místo do srdce, čímž jí zachránil život. Anebo tehdy, kdy nabyl dojmu, že je po smrti, a zadumaně pohladil karoserii jejího milovaného auta.

Srdce se jí při té vzpomínce sevřelo.

Než se do ní ale stihla zcela ponořit, zaslechla tiché zasvištění a ovanul ji slabý průvan.

Dveře se otevřely.

Byla zaskočená, nějaký hluboko zakořeněný instinkt jí napověděl, aby zůstala ležet bez hnutí a neotevírala oči, aby zase odešel s nepořízenou. Jaké má asi úmysly? Chce ji pozorovat ve spaní? Už to přece jednou udělal. Nebo si s ní chce promluvit? To se jí příliš pravděpodobné nezdálo, vzhledem k tomu, jak se věci měly.

Náhle si uvědomila, kolik je z ní vidět. Ruce měla složené pod hlavou, prsa jí sotva zakrývala deka a jedna noha jí zpod pokrývky koukala až po bok. Ucítila brnění po celém těle, jako by jí procházel elektrický proud. Naskočila jí husí kůže, zasvrběly ji prsty u nohou, obnaženou nohu měla jako v plamenech a bradavky jí tak ztvrdly, že se jedna z nich skoro vydrala nad okraj deky.

Navzdory tomu se ani nehnula, nezakryla se a neudělala žádný pohyb, jímž by snad mohla naznačit, že právě tvrdě nespí. Silou vůle ovládla i dech a přiměla se bezvládně ležet.

Nevěděla, jestli stál u dveří, jestli vešel do pokoje nebo jestli došel až k posteli. Netušila, jestli viděl její nohu či prsa. Ani nevěděla, jestli pohled, který na ní ulpíval, byl pouze výplodem bujné fantazie. Věděla ale, že ji už jednou ve spaní sledoval; a netušila, jak dlouho ani z jaké blízkosti. Tenkrát opravdu spala. Nyní ale byla vzhůru. A chtěla zjistit, co by udělal, kdyby nabyl dojmu, že může jednat beze svědků.

Dál zlehka a pravidelně dýchala, přestože jí srdce bušilo v rytmu hromobití, zuřícího za oknem. Silou vůle se přiměla nesevřít ruce v pěst, nezakousnout se do citlivého dolního rtu a nezačít se třást po celém těle. Rty jí přímo hořely, jako by po nich přejížděl pohledem a silou vůle je otevíral. Možná si to jen představovala, ale neodbytný hlas v nitru jí napovídal, že se na ni dívá, a tentýž hlas ji nabádal, aby se před ním nestydatě prohnula v zádech a nechala deku, ať z ní sklouzne.

Nic takového ale neudělala.

Přestože cítila na rtech jeho horoucí zrak a zachvátil ji chtíč, zrozený v hloubi duše, a vzpomněla si, jak jí na rty tiskne ústa.

Cosi divošského a neodbytného jí vniklo do útrob.

Srdce jí dál tlouklo o žebra, v uších jí hučela krev, přímo mezi nohama ucítila pnutí, z jehož ji brnělo celé tělo. Najednou jí pod dekou bylo až příliš horko, nejraději by ji skopla. Krev se jí v žilách vařila, aniž by se jí byť jen jediným prstem dotkl.

Přesto se ale ani teď nehnula – přestože žár, který jí pulzoval tělem, hrudí, srdcem, nijak nepolevoval. Ležela bez hnutí, tvář zahalenou maskou, na niž si za ty dlouhé roky navykla.

Vteřiny ubíhaly.

Pak dlouhé, významné chvíle.

Potom krátké, hříšné chvíle.

Připadala si, jako by jí čas protékal mezi prsty.

Pak se jí zdálo, že se čas zastavil jako rozbité hodiny.

A chvíle ubíhaly dál.

Srdce dál bušilo.

Dál zlehka dýchala.

Pak ji znovu ovanul vzduch.

Stál u ní.

Přestože měla stále zavřené oči, věděla jistě, že stojí přímo u postele.

Pokud mohla hádat, stál mezi ní a oknem, takže k němu ležela čelem a tvář měla jen kousek od Tristanových stehen. Cítila, jak ji propaluje pohledem; cítila teplo, vyzařující mu z těla; cítila pižmovou vůni – umocněnou tím, že na sobě stále měl provlhlé šaty – a cítila celou jeho bytost.

Břicho, schované pod pokrývkou, se jí zachvělo, srdce dál tepalo v očekávání, k čemu mezi nimi dojde, dlaně měla zpocené. Všechny síly upírala ke snaze vypadat, jako by spala, a čekala, jak zareaguje.

Zčásti ji znepokojovalo, jak obrovský vliv na ni má a jak silně na něj reaguje. Všechny ostatní části její bytosti si však ty prožitky vychutnávaly – připadala si, jako by konečně naplno žila, víc, než kdy čekala, že to vůbec půjde.

Nechápala to. A v tu chvíli jí na tom ani nezáleželo.

Jenom dál ležela a soustředila se na dýchání.

Nádech.

Výdech.

Nádech.

Výdech.

Nádech–

Ucítila Tristanův prst.

Nad ranou v bicepsu se vznášel jeho prst.

Nebyl to ani letmý dotek. O dotek vůbec nešlo. Jen se nad ní vznášel.

Přímo nad kůží, bylo to, jako by stál na okraji propasti, ale neodvažoval se do ní vrhnout. Zlehka, plavmo opisoval kroužky nad motýlkovými náplastmi, zrovna jako motýl. Kdyby nevěděla, na co se soustředit, ani by si ho nevšimla.

Srdce jí náhle skoro přestalo bít, paži měla zpocenou a napjatou.

Prst se od ní odtáhl a Morana skoro otevřela oči, aby ho přivolala zpět, když vtom jí začal přejíždět přes linku čelisti. Ani tentokrát se jí zcela nedotkl, jen jí zasunul neposlušný pramínek vlasů za ucho a odhalil tak Moraninu šíji a rameno svému zvědavému pohledu. Cítila jeho tep, šimral ji v zátylku, a cítila i, jak se jí na horním rtu vysrážela kapička potu, zatímco jí prstem přejížděl přes čelist – přesně tam, kde před několika hodinami přejížděl zbraní.

Kontrast mezi tvrdým, neúprosným, chladným kovem a sotva znatelnou přítomností Tristanova prstu jí celým tělem prohnal elektrický výboj. Celou svou bytostí toužila po tom doteku. Dychtila po něm. Mozek ztrácel kontrolu nad smysly, plíce lapaly po pořádném nádechu, jejž jim odpírala.

Jediné, co ji alespoň trochu dokázalo uzemnit, byl instinkt, který jí napovídal, že pokud dá najevo, že nespí, Tristan odejde. A to nechtěla. Přinejmenším ne teď.

Tohle... tohle bylo... vzrušující.

Prst jí přejel přes ohbí ucha.

Prsty na nohou se jí skoro zkroutily rozkoší.

Přejel jí přes rozpálenou pokožku zpět k čelisti – po celou dobu proklínala a zároveň oceňovala fakt, že se jí nedotkl, protože jinak by její vlastní tělo prozradilo přetvářku. Připadala si, jako by tajně naslouchala mimořádně osobní, niterné rozmluvě. Srdce se jí znovu rozbušilo, tak rychle, že sama nevěděla, jak dlouho to ještě snese, a semkla stehna pevně k sobě, aby se dokázala lépe ovládnout.

Potom se jí prst zastavil nad rty.

A pokusy o sebeovládání vzaly zasvé.

Citlivé, nateklé rty, stále nesoucí stopy jeho polibku, se zachvěly.

Sotva znatelně, ale zachvěly.

Srdce jí vynechalo úder.

Poznal to?

Ztuhli.

Všechno v ní ztuhlo – byla jako kořist, která vycítila blízkost predátora.

Všechno v něm ztuhlo – byl jako predátor, který vycítil blízkost kořisti.

Kdo byl ale kým, během těch pár uplynulých minut?

A poznal vůbec něco?

Odpovědi se dočkala takřka okamžitě.

Odtáhl prst.

Odešel stejně tiše, jako přišel.

Zaslechla svištění dveří.

Pak za ním zaklaply.

Uvolnila se.

Celá se roztřásla, hruď se jí vzdouvala a klesala dechem tak překotným, jako by právě uběhla maraton, třesoucíma se rukama ze sebe strhla deku, tělem jí prohoříval oheň, který neměla jak uhasit.

Připadala si, jako by se jí zmocnil. Na těle. I na duši.

A to se jí ani nedotkl.

Zabořila hlavu do polštáře.

Bradavky měla v chladném vzduchu celé rozbolavělé, tak se svýma malýma rukama chopila svých ňader a pevně je sevřela. Zalapala po dechu, když se jí ty tvrdé bradavky opřely do dlaní a vystřelily jí z nich jiskry až do špiček prstů u nohou.

Prsů se nedotkl. Nicméně jen pro tuto chvíli si představila, jak jí jeho ruce – ty velké, hrubé ruce – drží v dlaních ňadra a jemně si pohrávají s bradavkami. Představila si, jak ji mozoly na prstech na bradavkách dřou, zatímco je mne, a pokoušela se ty pohyby napodobit vlastními prsty. Mezi rty jí unikl tichý vzdech.

Náhle si připadala uvolněná a pružná, svaly se jí rytmicky stahovaly a hrozilo ji strávit horko. Dovolila třesoucím se prstům zabloudit mezi stehna.

Byla vlhká.

Jak ještě nikdy.

Vlhkost jí stékala i po stehnech.

Znovu tiše zasténala, pak se otočila tak, aby jí ústa směřovala do polštáře. Věděla, že nepotrvá dlouho, než se ponoří do hlubin extáze.

Zasunula do sebe jeden prst, šlo to hladce. Přidala ještě jeden.

Stěny vagíny je lačně přijaly, bylo znát, že nemají dost. Vzpomněla si, jaké to bylo, když do ní vnikl – byl velký a mohutný. Vybavila si, jak do ní vnikal – cílevědomě, divoce a tak vášnivě, že se skoro pominula. Vybavila si každý příraz, který jí zasáhl nejcitlivější místečko v útrobách, vzpomněla si, jak se pod každým z Tristanových pohybů svíjela, jak pokaždé, když se jejich těla dotkla, byla vlhčí a vlhčí.

Zasténala a přejela si přes poštěváček bříškem palce.

Jednou jedinkrát.

A vybuchla.

Jako ohňostroj.

Prohnula záda, zakousla se do polštáře, aby umlčela svůj křik. Na okamžik se křečovitě zvedla z matrace. Žilami jí koloval tekutý oheň a svíjel se jí v nitru, jen aby z něj nakonec vyrazil jako ohlušující, oslepující výbuch.

Bylo to vytržení.

Byla to extáze.

Bylo to delirium.

Dopadla na postel ještě vyčerpanější než předtím, úplně bezvládná.

Nezůstalo v ní ani dost síly, aby pohnula byť jen jediným svalem, stále doznívala.

Bože, jak jen k tomuhle dospěla? Vždyť se jí ani nedotkl, ani na ni nepromluvil, a přesto byla celá mokrá.

Děsilo ji to. Vzrušovalo ji to. Velmi. Dodávalo jí to chuti do života.

To on jí dodával chuti do života.

Pomalu se uklidnila, tentokrát byla uvolněnější, ospalejší, méně napjatá. Převalila se na bok, přikryla se dekou, a ještě jednou vyhlédla ven z okna na neustávající liják.

A srdce jí vynechalo.

Byl tam.

Ve tmě.

Opíral se o zeď vedle okna.

Ruce měl v kapsách kalhot.

Kravatu měl rozvázanou, visela mu z límečku.

A stále na ni upíral ty své úžasné oči.

Byl tu.

Byl tu celou dobu.