GIRL HAUNTS BOY

Text © 2024 Fifth Season

First published in the English language in 2024 by Amulet Books, an imprint of ABRAMS, New York.

ORIGINAL ENGLISH TITLE: GIRL HAUNTS BOY

All rights reserved in all countries by Harry N. Abrams, Inc.

Translation © Magdaléna Stárková, 2026

Cover illustration © Thalia, 2026

ISBN 978-80-284-0690-5

Kapitola 1

BEA

Umřela jsem na Halloween roku 1928, přímo na rohu Main a Third Street v městečku Spectral Valley v New Jersey jako oběť jednoho nudného turistického průvodce a zároveň prstenu se smaragdem tak zeleným, až to hezké nebylo, který jsem naprostou náhodou a vůbec ne schválně ukradla z oddělení starověkého Egypta v našem muzeu umění a historie. Vím, že to zní šíleně, ale je to do puntíku pravda. Jen poslouchejte:

Ten klenot v mojí kapse skončil prostě tak, že jsem se oddělila od skupinky spolužáků a zabloudila do uzavřené části muzea, čímž jsem chtěla zabránit tomu, abych výše zmíněného průvodce umlátila jednou z místních soch, památek, starých zbraní nebo klidně soupravou nádobí, protože přísahám Bohu, že ten chlap mě každým monotónním slovem, jež vypustil z pusy, nudil až k pláči. Dál už jsem to nemohla snést, a tak jsem pro jeho bezpečí raději počkala, až se on a paní Edwardsová na moment nebudou dívat, vyklouzla ze štrůdlu spolužáků, chvíli tam jen tak bloudila a ano, možná, možná opravdu minula velikou a nepřehlédnutelnou ceduli POZOR – OBJEKT SE OPRAVUJE! NEPOVOLANÝM VSTUP ZAKÁZÁN!, než jsem se nakonec ocitla v tomhle opuštěném, chabě osvětleném křídle muzea – sama samotinká jako kůl v plotě.

Krást jsem tam ale neplánovala. Jen jsem se chtěla trochu porozhlédnout. Nudných přednášek o dávno mrtvých lidech jsme si užili dost a dost ve škole, tak proč nás ještě vlekli na výlet do muzea, kde nám další takové historky hustil do hlavy ten největší uspávač hadů na světě? (No vážně. Vždyť ten chlápek při tom svém výkladu div neusínal sám.)

Za cedulí VSTUP ZAKÁZÁN, kterou jsem stoprocentně přehlédla, a tak mě nikdo nemůže obviňovat z toho, že jsem ji neuposlechla, jsem se ocitla ve spoře osvětlené klenuté místnosti zavánějící prachem a lakem na dřevo. Kolem stěn se táhly řady artefaktů – některé za sklem, jiné zakryté bílými prostěradly. Ty, jež tu ležely volně, pocházely všechny ze starověkého Egypta: reliéfy, papyrové svitky, do kamene vyryté hieroglyfy… Příšeří a okolní ticho prosytilo všechno kolem zvláštní energií, jako by tisíce let historie ležely uvězněné těsně pod povrchem a čekaly jen na to, až se při pouhém dotyku něčí ruky rozletí do světa jako pampelišková semínka.

Nebo mě prostě jen naplňovalo vzrušení ze skutečnosti, že jsem se dostala někam, kde nemám co hledat.

Ten prsten ležel v rohu místnosti na místě, kterého by si člověk za ohbím stěny sotva všiml. I já bych ho minula, kdyby se ve chvíli, kdy jsem prošla kolem, nezaleskla ta nádherně sytá zelená. To kvůli ní jsem to otočila oním směrem, zastavila se těsně u prstenu a zvědavě na něj zírala.

Ležel pod skleněnou vitrínou a nejdřív vypadal jako úplně normální šperk – detailně vybroušený zlatý kroužek s obrovským zeleným drahokamem uprostřed. Hned jsem si říkala, že to musí být smaragd, i když se klidně mohlo jednat o úplně jiný kámen. Nakonec – copak jsem něco věděla o smaragdech? Rodiče byli muzikanti, takže naše rodina si podobné kousky rozhodně dovolit nemohla. Až na to, že tenhle prstýnek se na rozdíl od těch naprosto obyčejných lišil svou jasnou září – třpytil se, jako by ho někdo přidržel proti sluníčku, přestože sem, do potemnělé místnosti, dopadalo sotva pár paprsků.

Jak už jsem jednou zdůraznila – nejsem žádná zlodějka. Čestné slovo. Rodiče mě vychovali tak, abych se pilně učila, milovala hudbu a nikdy nekradla ani jinak neporušovala zákon, a ačkoli připouštím, že jsem ne vždycky plnila to první, ostatních dvou pravidel jsem se držela. Nebo aspoň do chvíle, než jsem narazila na ten pitomý prsten.

Sama nevím, proč jsem to udělala, ale pravdou je, že jsem vyzkoušela, jestli je to skleněné víko zajištěné, a ono nebylo. Tak jsem ten kroužek vytáhla, ale jen proto, abych si ho pořádně prohlédla a šupem zase vrátila na místo. Přísahám! A přesně v tu chvíli jsem si všimla, že to vlastně vůbec žádný prsten nebyl… spíš dva na sobě. Jeden s tím vsazeným kamenem a ten druhý jen obyčejný kroužek ze zlata s oblou rytinou v místě, kde na něj naléhal smaragd. Oba šperky do sebe zapadaly jako dílky skládačky. Jako by jeden byl zámek a druhý klíč.

Zvedla jsem si ten s drahokamem k očím, abych si ho prohlédla ze všech možných úhlů. Byl nádherný a zářivý, a čím déle jsem se na něj dívala, tím naléhavěji ve mně rostl pocit, že ke mně promlouvá, což zní – jak sama vím – docela absurdně, ale přesně tohle jsem vnímala. Jako by v něm vězelo něco živého, co o mně vědělo a zoufale se mi snažilo sdělit, že…

„Hej, ty! Co tady děláš?“

Zvedla jsem hlavu a reflexivně si schovala ruku za záda. Blížil se sem plešatý hlídač s hustým knírkem a vždycky, když udělal krok, kužel světla z jeho baterky se legračně zhoupl. Moc přátelský mi nepřipadal.

„Prosím?“ zeptala jsem se, jak nejnevinněji jsem mohla. Divila jsem se jako jelimánek: Kdo? Já?

„Tohle křídlo je pro veřejnost uzavřený! Copak jsi neviděla tu ceduli?“

„Tam je nějaká cedule?“ vyhrkla jsem. „Přísahám, že jsem žádný nápis neviděla, pane – jen reliéf jedné děsně podezřelé kozy a několik soch podmračených ptakolidí, ale ceduli ani jednu.“

„Ty jsi tu se školou, co? Tak pojď, pěkně se vrátíš ke skupině,“ položil mi ruku na rameno.

Podívala jsem se zpět na výstavku. Chtěla jsem vrátit ten smaragdový prsten zpět k jeho bráškovi pod sklo, zavřít víko a jít si dál po svých, jenže copak jsem to mohla udělat, když tu teď okouněl pan Koukejnaceduli? Ještě aby si toho všiml a došel k názoru, že jsem ten prstýnek chtěla štípnout (což jsem – jak naposledy zdůrazňuju – vážně neměla v úmyslu!).

„Tak honem,“ zopakoval netrpělivě.

„Dobře, tak já teda půjdu,“ řekla jsem, „ale můžete na pět vteřin zavřít oči? Slibuju, že to bude stát za to.“

„Proč bych to dělal?“

„Kdybyste mi opravdu věřil, tak byste se takhle neptal, ne?“

Dál na mě zíral a ani ho nenapadlo zavřít víčka.

„Je to kouzlo,“ zkusila jsem to znovu, „a fakt dobrý. Naprostá pecka. Za to by se nemusel stydět ani Houdini.“

Hlídač se přesto dál díval. Toho chlapa nezviklal ani příslib Houdiniho magie.

„Vy mi ale dáváte zabrat, člověče. Nemůžete prostě na chvilku nekoukat?“ zaškemrala jsem naposledy.

„Tak už pojď,“ šťouchl mě něžně, ale neoblomně do ramene, aby mě postrčil k východu.

Vykročila jsem vpřed a s posledním ohlédnutím na výstavku a opuštěný zlatý kroužek jsem musela přijmout, že tenhle problém vyřeším později.

A tak jsem si – aby ten chlapík neviděl, co schovávám za zády – strčila prsten do kapsy a nechala se odvést zpět ke skupině, kde jsem pak dál musela poslouchat, jak Největší suchar na planetě s nadšením komentátora želvích závodů vykládá o minulém životě kusů mramoru.

„Tak co jsi objevila?“ zeptal se Nelson, sotva jsem zase vplula do hloučku, který se zrovna sunul kolem zářivě bílých, beznohých a bezrukých řeckých soch směrem k další místnosti.

Nelson byl můj nejlepší kamarád. Stejně jako mně mu bylo sedmnáct a chodil do maturitního ročníku na Spectral Valley High. Na rozdíl ode mě ho však bavily nudné věci a taky se bál porušovat pravidla, a proto mě odmítl na moji malou expedici mezi artefakty ze starověkého Egypta doprovodit, když jsem se ho zeptala, jestli se tu se mnou půjde porozhlédnout.

„Co jsem objevila… no… aha! Bránu do jiné dimenze,“ odpovím, „do magické země jménem Nelsonie, kde všichni, kdo se jmenují jako ty, dostanou milión babek a neomezený přísun sladkostí až do smrti. Ten portál se ale bohužel už zavřel. Vidíš, kdybys býval šel se mnou…“

„Tak to tě asi ostraha muzea vypátrala až v Nelsonii a přivedla tě zpátky,“ podíval se po očku na vzdalujícího se plešatého hlídače. „To jsou ale pilní hoši.“

„Tady je to samej nudnej patron,“ zašklebila jsem se tomu hlídači do zad. „Aspoň tu ale bude o jednoho míň, až odejdeš.“

„Sklapni, tohle mě zajímá,“ řekl Nelson, zatímco průvodce za neustálého povídání ukazoval na řady lžiček za sklem.

„… Tyto příbory používala holandská královská rodina od třináctého století do…“

„Bože, Nelsone, lžičky…“ zašeptala jsem. „Téma tak vzrušující, že to se mnou samým nadšením určitě sekne.“

Nelson se jen zakřenil a zavrtěl hlavou. Průvodce pokračoval. Kam asi? K vidličkám.

Bože můj.

Vyšli jsme před budovu, a když jsme se u paty schodiště srotili kolem paní Edwardsové, strčila jsem si ruce do kapes, abych je ochránila před okolním chladem. V tu chvíli jsem prsty zavadila o něco kovového, což mě na vteřinku zmátlo. Pak jsem si ale vzpomněla.

No jasně…

Tak moc jsem se soustředila na to, abych v tom muzeu neumřela nudou, že jsem na ten prsten zapomněla jako na smrt. Na tu archeologickou památku možná nevyčíslitelné hodnoty, kterou jsem si teď chystala vzít domů, což je, jak jistě chápete, zločin.

„Teď se všichni pěkně seřadíme a – za mnou!“ mávla na nás učitelka.

Rozhlédla jsem se kolem a – sotva jsem se ujistila, že se nikdo nekouká – vytáhla prsten z kapsy. Už jsem plánovala zapadnout zpátky do muzea a vymyslet si rozumnou výmluvu, proč mám u sebe jeden z exponátů a teď ho chci vrátit („Pomoc! Někdo mi to strčil do kapsy!“ nebo tak něco – vždycky jsem byla rozený improvizátor), když jsem se znovu přistihla, jak na ten šperk zírám, jako by mě svou září volal.

Byl tak zelený. Skoro nepřirozeně. Svítil tím nejživějším a nejneskutečnějším odstínem, který jsem kdy viděla. Jak říkám – třpytil se a mihotal miliónem drobných záblesků, jako by se v něm odráželo slunce, ačkoli venku byl zamračený den.

„Tudy! A nezapomeňte se pořádně rozhlédnout, než přejdete!“ Hlas paní Edwardsové zněl tak vzdáleně, jako by stála tisíce mil daleko.

Cítila jsem, jak se zastavuju, a jen matně si všímala Nelsona a ostatních, kteří následovali učitelku přes ulici.

Proč byl ten kámen tak zelený? A zářivý?

Proč jsem od něho nedokázala odtrhnout oči?

A proč jsem měla pocit, že se na mě dívá?

Zpětně se domnívám, že jsem tu tramvaj asi celou dobu slyšela. Tedy – podvědomě. Aspoň si myslím, že si vzpomínám na cinkot zvonku a rytmické, stále se zesilující drncání kol o koleje, jenže mi to tehdy přišlo vzdálené, tlumené a nedůležité.

Tehdy mi záleželo jen a jen na prstenu.

Pak se ale za horizontem mých smyslů, někde ve skutečném světě okolo mě, ozval hlas paní Edwardsové. Křičel moje jméno.

Sotva jsem zvedla hlavu, všechno se mi najednou zostřilo před očima – skutečnost, že jsem stála uprostřed ulice, pod nohama tramvajové koleje, na druhé straně vyděšeně zírající Nelson a zbytek spolužáků a přede mnou rychle se přibližující kovový rachot.

„Beo, bacha!“

Když jsem se otočila, byl ten kolos na kolejích až u mě.

Pokud vás ještě nikdy nesrazila a poté nepřejela tramvaj, něco vám povím:

Bolí to. Jako čert.

Ale ne na dlouho.

Umírat pod koly elektrické dráhy je asi takovéhle:

Ale ne! ÁÁÁÁÁ! Uf.

A tak se to taky stalo. Takhle se proti mně spikli nudný průvodce, neplánovaný výlet do zavřeného křídla našeho muzea a tajemný prsten, aby mi přinesli řetězec událostí, jenž vyústil v to, že vaši drahou zavraždila jedna bezcitná, lhostejná a – to mi věřte – velmi těžká tramvaj. Tak zemřela Beatrix Jenkinsová, ve věku sedmnácti let, chudinka malá.

Povím vám, že to byl hodně zvláštní pocit.

Ovšem zdaleka ne až tak zvláštní jako to, co se událo potom.

Kapitola 2

COLE

Městečko Spectral Valley v New Jersey na mě na první pohled zapůsobilo pomale. Přesně tohle slovo mě napadlo, když máma nasměrovala stěhováky z hlavní silnice kolem kýčovité uvítací tabule mezi přehnaně béžové řady zavřených obchodů a vesnických krámků, které, jak jsem počítal, tvořily centrum. Takové ospalé, tiché hnízdo. Domov dělnické třídy. Malé, malebné, klidné, spořádané a pokojné. Všechna tahle přídavná jména ho dokonale popisovala. To New York City, odkud jsme sem s mámou zamířili, bylo zběsile pulzující velkoměsto plné hluku a chaosu. Obrovské, zářivé, plné života a…

„Coleee!“

Otočil jsem se a sundal si sluchátka. „Ježíš, mami, co tak řveš?“

„Když jsem ti to teď šestkrát řekla normálně, tak jsi neslyšel,“ odpoví.

Zastavím písničku na telefonu, než máma stačí spustit jednu ze svých přednášek na téma hlasitosti hudby. „Co je?“

Zatímco jsme čekali na červené, ukázala přes okno na městečko venku. „Tak co ty na to?“

Rozhlédl jsem se po víceméně osiřelé ulici lemované stromy, která se tu tiše prostírala pod unaveným podzimním sluníčkem. Pomalé. Hezké. Nezajímavé. Vůbec ne jako New York. Zahlédl jsem zavřený obchod s vývěsním štítem NADPŘIROZENÉ KNIHKUPECTVÍ SPECTRAL VALLEY.

„Kouzelný,“ utrousil jsem nakonec. „Jako písnička od Springsteena.“

„Ty vidíš písničky úplně ve všem,“ pousmála se máma.

Tohle sice nebyla tak úplně pravda, ale neopravil jsem ji. Protože některé věci skutečně písněmi jsou. A jiné zase rovnou celými alby, zatímco další jen refrény, slokami nebo třeba z kontextu vytrženými akordy.

Například: když jsem ještě bydlel v New Yorku, uvažoval jsem o svém životě jako o septakordu. Třeba jako o A7. Nebo H7. Nebo C7, když hrajete v F dur. Septakordy jsou šťastné jako ostatně všechny durové akordy – vzrušující, energické, optimistické. Až na to, že ta septima vždycky tak trochu neladí. Nezapadá do akordu tak hladce jako ostatní tóny. Trochu vyčuhuje. Sedmičky jsou pořád ještě dost veselé akordy, jenže v sobě mají jistou disonanci, což jim dodává něco navíc – zajímavost. Dost tajemna a napětí na to, aby naznačovaly něco nečekaného. Příslib věcí, které ještě přijdou. To proto se septakordy tak často používají v blues. A proto zní muzika B. B. Kinga, Stevieho Raye Vaughana a Roberta Johnsona tak skvěle. Jakmile stisknete play, nikdy nevíte, kam vás tihle chlápci odnesou, ale nemůžete se dočkat, až to zjistíte.

A takový byl život v New York City – aspoň do začátku tohoto roku – jasný, radostný a plný možností.

A pak se to stalo a jakékoli zdání optimismu, štěstí nebo perspektivy zářné budoucnosti se z našich newyorských životů vytratilo jako pára nad hrncem. Náš dům utichl. Celé týdny v jeho stěnách nepadlo skoro ani slovo. Dokonce i Norman, náš náladový a panovačně sebestředný skotský klapouchý kocour, si všiml, že je u nás něco špatně.

V těch časných dnech se se mnou ještě máma pokoušela navázat spojení. Mluvit o tom, sdílet bolest. Jenže jsem ji vždycky odehnal. Kdykoli na to přišlo, dělal jsem, co jsem mohl, abych rozhovor odvedl jinam. Vymlouval jsem se, mluvil o něčem ve škole, co se nás vůbec netýkalo, nebo prostě rovnou odešel z místnosti.

Věděl jsem, že to myslí dobře, když si o tom se mnou chtěla povídat, jenže – abych pravdu řekl – když někdo umře, žádná sekvence slov ho stejně neoživí, tak proč se namáhat? Jakmile vypustíte duši, je to napořád a lidské tlachy vás zpátky nepřivedou. Proč o tom tedy mluvit? Proč se rochnit ve vší té bolesti? Nebo ji – ještě hůř – chtít přetavit v něco dobrého, jak to občas někteří dělají, když vykládají, jak hezký měl nebožtík život, jak ho všichni měli rádi a jak stejně záleží jen na tom, co za sebou zanechal pozůstalým. No jasně, teto Barbaro, že jsi musela říct právě tohle, protože jsi asi nemohla na tátově pohřbu utrousit něco ve smyslu: „Inu, už jen to, že všichni jednou umřeme, dělá z našich životů něco naprosto bezvýznamného. Naše existence je jen čekáním na nekonečné zapomnění.“ I když přesně takhle bychom se všichni měli celou dobu cítit.

„Líbí se ti tu?“

Už zastavila a zaparkovala před starým koloniálním dvouposchoďovým domem na rohu tiché ulice na předměstí.

„Tak tady budeme bydlet?“ zeptal jsem se.

„Přesně tady,“ odpověděla máma. „Myslela jsem, že budeme muset nějaký čas strávit v univerzitním bytě, ale našla jsem ten dům tak rychle a byl za pakatel… Přišla i kontrola a nenašla žádnou závadu. Ta realitní agentka ale přesto vypadala, že se toho domu chce rychle zbavit.“

Zvedl jsem oči k ohromné stavbě, která vrhala pozdně odpolední stín na naše auto, okolní stromy i ulici.

„Tak to by mě zajímalo proč.“ Vystoupil jsem z auta a zamířil vstříc našemu novému domovu.

Kapitola 3

BEA

V jedné vteřině jsem ještě byla na špatné straně srážky s tramvají a v citelném nepohodlí, abych se vzápětí ocitla ve svém pokoji.

Ale… byl to opravdu můj pokoj? Půdorys měl rozhodně navlas stejný, jen můj nábytek byl pryč a v krabicích se vršily hromady knih a jiných věcí, které mi rozhodně taky nepatřily.

Ještě divnější mi však připadalo, že tu se mnou byl ještě někdo. Holka zhruba dvanácti- nebo třináctiletá. Dřepěla zády ke mně před šatnou a prohrabovala se mou tajnou skrýší za falešnou stěnou kumbálu.

„… hej?“ pokusila jsem se ji oslovit, zatímco jsem si rovnala v hlavě, co se mi to sakra přihodilo. Jak to, že jsem přežila tu tramvaj? Kde jsou všichni? A proč jsem se ocitla tady, a ne zpátky u muzea, nebo aspoň v nemocnici?

Ta holka neodpovídala. Pořádně jsem se na ni zadívala. V uších měla nějaké bílé špunty – asi z umělé hmoty. Přišla jsem tedy o krok blíž a zkusila to znovu. „Promiňte? Slečno?“

Nic. Jen pokyvovala hlavou, jako by poslouchala muziku, jenže nikde kolem nic nehrálo.

Až na to, že… jsem přece jen něco zaslechla. Sice jen tichounce, ale… přicházelo to z těch plastových věcí v jejích uších? Co to vůbec bylo za udělátka?

Jakmile jsem stála přímo nad ní, všimla jsem si, co má na prstě levé ruky…

„To je ten prstýnek z muzea?“ zeptala jsem se. Slečinka mě dál ignorovala, ale už se to nedalo popřít – zlatá obroučka a zelený, neskutečně zářivý smaragd. Byl to určitě on.

Nejen to. Teď, když jsem se k ní naklonila blíž, zjistila jsem, že se mi probírá věcmi v tajné skrýši! Tady v kartónové krabici odpočívaly moje záznamy, některé z mých knih, moje cetky, a dokonce i staré fotoalbum, jenže to všechno – na rozdíl od těch nablýskaných nových věcí v ostatních krabicích – vypadalo zažloutle, zkrabaceně a zaprášeně.

„Hej,“ oslovila jsem ji potřetí. „Co jsi to provedla s mými věcmi? Co je…“

Pak jsem ale zaslechla, jak za mnou vrzly dveře. Na prahu stála další holka – zhruba v mém věku.

„Jess, tak honem. Všichni už mají zabaleno, jen ty ne.“

„Ty, promiň, ale…“ otočila jsem se na tu starší, která mnou prošla jako mlhou.

Do slova a do písmene. Prostě mým tělem.

Byl to takový chladný, zvláštní pocit a neurčitě to mravenčilo – asi jako statická elektřina – a taky mi to samozřejmě přišlo neskutečné a totálně na hlavu. Otočila jsem se a ta holka si to prostě štrádovala dál, aniž na sobě dala znát, že a) by si mě všimla a b) porušila samotné předivo naší sdílené reality tím, že si po cestě do útrob pokoje jen tak mírnix týrnix prošla další lidskou bytostí.

„No tak, dámy!“ zavolala jsem znovu. Bez úspěchu.

Hele, když se na to kouknu zpětně, tak samozřejmě vím, že mě mohlo napadnout, že to mám za sebou. Že jsem prostě odešla na věčnost, šla prdět do hlíny, pod kytičky, zaklepala bačkorama, natáhla brka a tak dále, ale člověk si v první chvíli tak snadno nepřizná, že mu zrovna zhasla svíčka, to mi věřte. V tom okamžiku jsem byla spíš ochotná přijmout domněnku, že lidé takhle jeden druhým procházejí v jednom kuse a jen mně se to zatím ještě nikdy nestalo. Toť vše.

„Hej,“ šťouchla starší holka tu mladší do ramene a vytáhla jí z ucha jeden z těch plastových čudlíků. „Země volá Jess!“

„Koukej na tohle,“ vydechla ta mladší – asi Jess, jak ji ta druhá oslovovala – a ukázala prsten na svém prstu. „Našla jsem to za stěnou šatny. Celou dobu, co jsme tu bydlely, jsem neměla ani páru, že to tu je.“

„Moc hezký. A teď to strašidelný starý haraburdí zase pěkně ukliď tam, odkud jsi ho vzala, a dobal se, protože máma říká, že jinak ti stěhováci odjedou bez tebe.“

S těmi slovy se starší dívka otočila na patě. Znovu to nevypadalo, že by mě viděla, a tak jsem jí radši uhnula z cesty, jelikož jsem neměla ani nejmenší chuť ji sebou znovu nechat projít.

Ohlédla jsem se zpět na malou Jess, která si další vteřinu prohlížela prsten na ruce, než ho s pokrčením ramen sundala a hodila do krabice ke zbytku mého majetečku.

Pak se obrátila a – jaké překvapení – ani mě nezahlédla.

Sotva ty holky odešly, pochopila jsem několik věcí. Zaprvé: že jsem se už nedokázala jako dřív dotýkat předmětů. Když jsem v pokoji osaměla, chtěla jsem si ten prstýnek z krabice vzít, ale moje prsty jím prostě prošly, a tak jsem to zkoušela a zkoušela, až se mi nakonec podařilo do něj aspoň malinko strčit, a potom, po dalším soustředění, ho dokonce na vteřinku zvednout, což mi dodávalo naději, že ať už se mi zrovna dělo cokoli, bylo to možná jen dočasné, nebo aspoň ne tak konečné, jak se mi prve zdálo.

Pak jsem zjistila, že nedokážu odejít z domu. Pustila jsem se dolů po schodech a celých deset minut lomcovala předními dveřmi, jenže když se mi konečně podařilo je otevřít a vykročit ven, něco mě okamžitě dost agresivně zatlačilo dovnitř. Dalo by se to popsat jen jako neviditelná, zato pěkně odhodlaná síla. Tvrdě jsem přistála na zadku. Zkusila jsem to znovu, jenže jsem se dočkala toho samého výsledku jako předtím. Pak mě napadlo, že bych vylezla oknem, ale smůla – ta otravná síla mě znovu zatlačila dovnitř. Rozhodla jsem se tedy, že mám pro tuto chvíli padání na zadnici akorát tak dost, pročež se budu muset aspoň zatím spokojit s tím, že vypátrám, co se děje u nás v domě.

Ze všeho nejdřív jsem zjistila, že naši jsou pryč. Kam šli, to jsem vážně netušila. Teď odjely i ty dvě holky, takže jsem tu osaměla. A nejen to. Celý vnitřek domu vypadal jinak. Zmizel skoro všechen nábytek i obrovský lustr v jídelně a podlaha byla úplně jiná a kluzká. Nevím, jak jinak bych to vysvětlila, než že se náš dům zdál najednou o dost starší i o hodně novější zároveň. Všechny ty pachy, barvy na stěnách, kohoutky, vypínače, a dokonce i záchody v koupelnách – to všechno mělo najednou divný tvar.

Jakmile jsem zaslechla zaburácení něčeho, co znělo jako automobil, přitočila jsem se k oknu. Vyhlédla jsem ven právě včas, abych spatřila, jak od nás odjíždí ten největší a nejzvláštnější náklaďák na světě. No vážně – vypadal spíš jako vesmírný koráb než jako motorový vůz. A hned za ním se rozjelo pár dalších strojů. Asi taky… automobily? Zatím mi je ale moc nepřipomínaly, když se proháněly po silnici, tak pozoruhodně hladké a přikrčené.

Otočila jsem se zpět do obýváku. „Fajn, tohle už není vtipný!“ zavolala jsem, ale… na koho vlastně? Rozhlédla jsem se kolem. „Co se to tu děje?“

Potom jsem čekala, jako by ten dům – nebo aspoň jeho okna, nová podlaha, chybějící lustr, ta mimozemská auta venku i sám vesmír – mohl odpovědět. Jenže bylo ticho.

Tak jsem si prostě kecla na zadek na podlahu a začala brečet.

To všechno do sebe zapadlo o pár týdnů později. Zrovna jsem byla ve svém pokoji nahoře v patře, když vrzly vchodové dveře. Jakmile jsem vyšla na chodbu, nějaká paní v elegantním kostýmku uváděla do našeho obýváku mladý pár. Zastavila jsem se v půlce schodiště a sledovala, jak se tu ti tři procházejí a všechno zkoumají.

„… tahle čtvrť je pro děti přímo ráj a najdete tu výborné školy,“ poučovala je ta v kostýmku. Jako by tu ty dva mladé lidi prováděla.

„Ahoj, já jsem Bea!“ usmála jsem se a schod po schodu mířila dolů. „Bea jako Beatrix. Beatrix Jenkinsová. A asi jsem tu zakletá nebo tak něco.“

Možná že mi tehdy trochu šplouchalo na maják. Byla jsem celé týdny sama, zavřená v domě a nehmotná. To mě podržte.

„Kuchyň zrovinka prošla renovací. Vypadá úžasně a je v ní tolik úložného prostoru, že nebudete vědět, co s ním…“

„Ne, že by na tom záleželo, protože mě stejně neslyšíte! Nebo možná jo, ale všichni jste se domluvili, že mi provedete ten nejhnusnější kanadskej žertík na světě!“

„… mám tu ještě další pár, který má vážný zájem. Nechci na vás tlačit, ale…“

„… nebo jsem upadla do kómatu, nemůžu se vzbudit a tohle se mi jen zdá. Nebo jsem se ocitla v nějakém kratochvilném čtení pro méně náročné publikum a kousl mě radioaktivní chameleon, takže jsem získala umění maskování, které budu používat v boji se zločinem!“

Aspoň jsem se dost zlepšila v tom soustředěném sahání na věci. Teď už jsem to zvládla skoro bez většího přemýšlení, a proto, když jsem v legrační póze „Superchameleonky – bojovnice s bezprávím“ doběhla až ke dveřím a náznakem kopla do věšáku, opravdu jsem ho zasáhla – a to dost tvrdě na to, aby se ta věc naklonila, narazila do zdi a kabát té elegantní paní spadl na zem.

Okamžitě si přestali povídat a otočili se, aby se na mě – nebo spíš skrze mě a kolem mě – podívali a zjistili, proč se v jinak prázdném obýváku zrovna začal nevysvětlitelně pohybovat věšák.

Ztuhla jsem v bojovém postoji a vyčkávala, co udělají.

„Asi zrovna kolem projel kamion,“ vysvětlila s nuceným úsměvem elegantní paní.

Mladý pár se uchichtl a napětí mezi nimi se rázem vypařilo. „Prohlédneme si ještě kuchyň?“ pokračovala ta v kostýmku a všichni tři vyrazili předsíní dál.

„To mi jako kamion moc nepřipadalo,“ zašeptala ta těhotná svému druhovi, zatímco se ode mě vzdalovali.

„Možná, že tu straší,“ zazubil se na ni.

Pořád jsem tam stála a pomalu pokládala nohu zpět na zem. Ti tři zatím zahnuli za roh do kuchyně. V tu chvíli mi to došlo. Nejdřív mi svítalo úplně pomalu a potom mě to poznání prásklo do obličeje jako tramvaj.

„V domě straší,“ opakovala jsem si pro sebe. „V domě straší.“ Opřela jsem se zády o stěnu a pomalu sklouzla na podlahu.

Pak jsem se rozesmála – zda zoufalstvím, nebo z nějakého jiného popudu, už vám neřeknu. „Propánajána! Vždyť to strašidlo jsem já!“

Kapitola 4

COLE

Když už většina stěhováků odjela,
strávili jsme s mámou celé dopoledne a většinu odpoledne otevíráním krabic a šplháním nahoru a dolů po rozvrzaných schodech ve snaze si v novém domě všechno vybalit.

No, říkám „v novém“, ale to se týká jen naší zkušenosti s ním, protože jinak tyhle stěny byly staré. Vlastně pořádně věkovité. Realitní agentka mámě sdělila, že ten dům pochází ze začátku dvacátého století a střídaly se v něm samé rodiny až do chvíle, kdy se zhruba před šesti měsíci odstěhovala ta poslední. Půl roku byl tedy tenhle skvost k mání, dokud agentka horlivě nekývla na máminu nabídku hluboko pod cenou.

„Možná ten barák stojí na prokletém hřbitově zvířátek,“ nadhodil jsem po cestě dolů po schodech, zatímco máma zase mířila nahoru. „To proto se ho chtěla ta agentka tak zoufale zbavit.“

„A možná tu lidé jen neradi bydlí ve starých domech,“ odpověděla.

„Nebo v celém Spectral Valley.“

Máma se odmlčela. „Cole…“ nakousla tónem, který jsem se v poslední době naučil snad až příliš dobře rozeznat.

„Promiň. Nevím, proč jsem tohle řekl. Vlastně se mi tu docela líbí,“ dodám rychle. „Malebný městečko. No vážně. Kromě toho tady bude určitě lepší vzduch než v New Yorku, ne?“

„Pokud to nebude fungovat, vždycky se můžeme odstěhovat, Cole,“ pokračovala. „Jen jsem myslela, že bychom… víš, po tom, co se stalo… Prostě že by nám změna prostředí možná prospěla.“

A už to tu bylo zas.

„Jasně…“ protáhl jsem. Sklouzl jsem očima od mámy do předsíně, připravený zmizet. „Ale ne, já s tebou přece souhlasím. Změna je život. Teda, kdysi se do sirupu pro děti přidával heroin. Co tím asi sledovali, hm?“

„Víš, že tvému otci by se lí…“

„V přízemí je taky záchod, že?“ spěchal jsem dolů a okamžitě zapadl do kuchyně.

Pitomej trik, já vím. Jenže jak jsem už zmínil: nikdo se tím, že se o něm neustále mluvilo, z mrtvých ještě nevzbudil, tak proč to pořád vytahovat? Byl jsem v pohodě a máma taky! Proč bychom prostě nemohli… dál dělat to, co už děláme? Což bylo žít v novém domě v cizím městě a už nikdy se nezmínit o tom, že jednoho krásného rána před pěti měsíci a jedním týdnem táta vesele klusal na pásu v našem newyorském bytě, jako by všechno ve vesmíru dávalo dokonalý smysl, a pak si jeho srdce najednou řeklo: „Hm, tak to by stačilo.“ A teď leželo všechno, čím kdy byl, co viděl, miloval, myslel, cítil, slyšel, vnímal, zažíval a žil navždycky pod vrstvou hlíny, aby se to už nikdy víc nevrátilo. Protože život je pes a nakonec stejně umřete.

Dobře. Možná jsem opravdu nebyl tak úplně v pohodě. Přesto jsem pochopil, že je to prostě spíš „lidský úděl“ než „problém Colea Sancheze“, takže beztak neexistovalo nic, co by máma mohla říct, aby mi pomohla.

První neznámý jev, který jsem v domě zaznamenal, byl ten hluk. Pouhé tiché, nevysvětlitelné bouchnutí, jako by někdo zaklepal na stěnu naproti mé posteli, zatímco jsem do šatny z krabice rovnal poslední zbytky svých triček s obrázky kapel.

Otočil jsem se, ale nic tam nebylo, a tak jsem ten rachot připsal starým trubkám nebo něčemu podobnému a pokračoval dál ve své práci.

Příštího rána mě vzbudilo pár tónů. Stoprocentně akord E moll zahraný na mou kytaru. Posadil jsem se na posteli a zmateně se za tím zvukem otočil. Nástroj jsem ale našel na stojanu, kde jsem ho včera večer nechal. Mlčel a rozhodně sám od sebe nehrál.

Tak jsem si řekl, že se mi ten zvuk asi jen zdál, a vrátil se zpět do postele.

Třetí nevysvětlitelný akustický jev jsem zažil během nedělní večeře – den předtím, než jsem tu měl nastoupit do školy. S mámou jsme v klidu jedli a povídali si o všem možném, jen ne o tátovi, když nahoře něco tupě žuchlo.

„To si nemyslím…“

„Jasně, mami!“