Příběh z popela
Author: Petr Bobek
Date: 2026-08-30T22:00:00+00:00
Publisher: Epocha

© Petr Bobek, 2026

Cover art © Tomáš Cikán, 2026

Illustrations © Tomáš Cikán, 2026

Czech edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2026

ISBN 978-80-278-0297-5 (print)

ISBN 978-80-278-1722-1 (ePub)

ISBN 978-80-278-1723-8 (mobi)

ISBN 978-80-278-1724-5 (pdf)

Tuto knihu věnuji svým nejbližším:

Kristýnce a Monče,
mamce a taťkovi,

Marťovi a Barče…

Důležité poznámky

Tento příběh je literární fikcí. Nicméně některé události v něm mají zčásti reálný předobraz. Scény, které v knize vyznívají brutálně a násilně, mají poukázat na to, čeho všeho jsou lidé schopni. Tyto pasáže zároveň nemají za cíl šokovat, ale zdůraznit sílu a cenu dobra a naděje, která se dá hledat i při té největší bolesti.

***

Tato kniha nezpochybňuje význam a roli sovětské ani jiné armády při osvobozování českých měst a vesnic. Všem osvoboditelům naopak patří velký a upřímný dík za to, že nejen v naší vlasti, ale i na celém světě pomohli ukončit jeden z nejhorších konfliktů v dějinách – druhou světovou válku.

Není ovšem tajemstvím, že řady osvoboditelů sestávaly i z vojáků, kteří na osvobozovaném území rabovali, znásilňovali a vraždili. Jejich přičiněním docházelo k lidským tragédiím a ztrátám na životech nevinného civilního obyvatelstva.

Prolog

Příběh.

Pořád ho nedokážu dostat z hlavy. Manželka Sofie mi několikrát říkala, ať na něj zkusím zapomenout. Pokaždé se dívala tím láskyplným pohledem, do kterého jsem už roky zamilovaný.

Ale nejde to. Příběh je úplně jiný než ostatní, které jsem kdy četl, slyšel nebo viděl.

Temnější.

A bolestivější.

Začalo to vyprávěním starého muže. Jednoho dne za mnou přišel do knihovny.

Obličej zmuchlaný vráskami, ohnutá postava se opírala o hůl.

Pozval jsem ho do kanceláře. Seděli jsme v malé místnosti, kterou se rozléhal jeho starý unavený hlas. Popisoval vzdálené vzpomínky. Ty nejhorší, co muž měl a jaké byl schopný vydolovat z paměti.

Předtím jsem ani nečekal, že budou zalité sluncem. Vždyť jsem chtěl poslouchat vyprávění z války…

Ale on mě nechal nahlédnout rovnou do tmy. Do nejhlubší lidské tmy.

A já měl až později zjistit, jak moc mě pohltí.

Květen1945

Nic nepřichází jen tak. Tragédie často mívají předmluvu. Ta někdy připomíná přízrak, který hlasitě křičí: „Něco se stane, něco se stane!“

Něco hodně zlého.

Ve vzduchu to trčelo od rána. Malý Matouš se probudil za tmy. Opustil příjemný sen. Plul vněm lodí. Ne po moři avlastně vůbec ne po vodě. Ale oblohou. Přesně jak otom mluvil kamarád ze školy, který si to přečetl vjedné knížce.

Zmístnosti, kde spal, viděl obrysy. Mohutná šatní skříň, pendlovky, stůl sšicím strojem. Auněho židle skomínkem oblečení.

Matouš měl přes sebe přehozenou tlustou peřinu. Na ní se něco hýbalo. Myslel, že se mu to zdá. Hra světel… nebo spíš stínů. Ale pohnulo se to znovu. Rychle. Apřibližovalo se to.

Vydávalo to šramot, který se překřikoval stikotem hodin ase silným chrápáním jeho táty.

Už dlouho se tak nebál. Potkani ho děsili, akdyž jeden korzoval po jeho peřině, hrůzou zkameněl. Byl obrovský ave tmě mu svítily oči. Jako dva ohně. Srst měl promočenou ašpinavou. Ocas dlouhý aslizký, na peřině nechával šmouhy.

Matouš si říkal, že něco tak odporného museli poslat rovnou zpekla.

Potkan se najednou zastavil. Vyrušila arozhodila ho postava na vedlejší posteli. Převalila se na bok. Zvíře zaváhalo, ale nakonec seskočilo na podlahu. Zaběhlo za skříň, kde ohryzávalo dřevo.

Chlapec se posadil akoukal na to místo. Na siluetu velkého nábytku. Nervózně oddechoval. Ne že by doma nikdy neměli myši. Ale ty většinou kočky chytily. Jenže tohle stvoření bylo možná větší než kterákoliv znich.

***

Už nespal ajen pozoroval tmu. Zvenku prosvětlenou hvězdami aměsícem.

První vstávala maminka Anežka. Kolem čtvrté. Byla tak zvyklá. Oblékla se ašla vedle do kuchyně. Rozdělala vkamnech azačala připravovat snídani. Chvíli po ní obvykle vstával itáta. Aby se rychle najedl, vypil hrnek bílé kávy adal se do práce. Každý den. Ivneděli, osvátcích, kdykoliv. Vjejich hospodářství bylo pořád co dělat.

Matouš tentokrát tátu předběhl. Zpostele vylezl, už když se chystala snídaně. Maminku to překvapilo.

„Proč nespíš?“ usmála se na něj.

„Je vpokoji,“ vydoloval ze sebe, když zavřel dveře. „Viděl jsem potkana. Zalezl za skříň.“

„Jak by se tam dostal… Něco se ti zdálo.“

„Vážně.“

Desetiletá fantazie si uměla srealitou pohrát, zvlášť po snu jako zknížky Julese Verna. Ale tohle věděl určitě. Potkan byl na jeho posteli adíval se přímo na něj.

Maminka krájela amazala chleby. Zalila dva čaje ajednu bílou kávu. Přitom neměla čas hádat se smalým klukem, jestli se mu něco zdálo, nebo nezdálo. Jen utrousila, že to řekne tátovi aten potkana, jestli tam nějaký je, zabije.

„Nebo tam pošleme kocoura, jako vtý říkance,“ usmála se na Matouše.

Ten chtěl říct, že potkan byl větší než jejich kočky. Hlas mu ale něco přerušilo. Amyšlenky také. Zpokoje uslyšeli šílené zapištění. Aránu, jak něco praštilo do zdi. Anežka vykřikla aupustila na zem hrnek, který se roztřískal na kusy. Po podlaze se rozlévala kávovina smlékem.

Rychle popadla Matouše aobjala ho. Váhali, jestli mají do místnosti jít. Ale než se rozhodli, dveře se prudce otevřely. Na prahu stál František. Začal se smát. Za ním se rýsovalo světlo. Viděli ikrvavé šmouhy na stěně.

„Dostal jsem ho. Musíme líp zavírat. Iokna… Ty bestie vlezou ioknem.“

Ukázal, co nese vruce. Bylo jisté, že ani nejvypasenější kočka by na potkana nestačila. Matouš si zároveň představil, jak jich ve stáji, chlívku ikravíně musejí být celé kolonie. Po zádech mu přejel mráz.

František vyhodil potkana na dvůr. Sedl si ke stolu. Vyčetl Anežce, že rozbila ten velký hrnek, ze kterého rád pil, ale když kávu udělala do jiného adala mu snídani, hněvat se přestal. Potom se beze slova zvedl ašel po své práci.

Všechno mělo být jako jindy. Aspoň si to mysleli. Anežka Matouše pohladila po vlasech. Uklidňovala ho, že se nemusí ničeho bát.

Dala mu pusu na čelo, kam ipalcem udělala křížek. Aještě než vyšla pomáhat Františkovi, laskavě se na syna usmála.

„Neboj se. Tatínek nás před vším ochrání. Ničeho se neboj.“

Matouš se brzy ale bát bude. Ještě víc. Tak, jak si ani neuměl představit. Tím nejmučivějším způsobem. Anikdy se toho strachu nezbaví.

Brzy celý jejich dřívější život skončí.

Přijde ovše.

Obezpečí.

Odomov.

Omaminku.

Přes den se ještě nedělo nic. Ale Matouš vsobě pořád cítil zvláštní napětí. Přičítal to strachu zvelkého potkana.

Teprve navečer se potvrdilo, že ve vzduchu toho vězelo víc. Táta si sedl kvečeři. Kousnout do chleba se sádlem stihl ale jen jednou.

Vesnicí obíhalo několik sousedů. Hlasitě volali: „Blíží se! Rusové se blíží!“

***

„Byl květen1945,“ vyprávěl Matouš. „Konec války. Naši oblast od Němců osvobozovala sovětská vojska. Pro někoho vezla naději. Pro nás přivážela smrt.“

***

František se rychle zvedl apolíbil Anežku. Byl vyděšený. Klepal se. Ještě si ukousl chleba. Pohladil Matouše, nazul si boty, oblékl černý kabát. Popadl dopředu připravený ruksak sdekou anožem apřihodil ktomu pecen chleba. Vyběhl ven. Přes dvůr zamířil do stáje. Odvázal koně avyvedl ho.

Věděl, že berou všechno. Jídlo, šperky, hodinky. „Davaj časy, davaj…,“ to byla často opakovaná věta.

Vědělo se ale, že nekradou jen majetek. Islepice, krávy ahlavně koně. Ten jejich byl tím posledním, oco František mohl přijít. Jednoho už mu vzali Němci.

Slyšel, že ani Rusové se neptají. Berou si, co chtějí. Akdyž je potřeba, někteří namíří zbraň a… Proto naplánoval, že až se vojáci budou blížit, pro jistotu vezme jejich hnědáka aschová se sním vlese, dokud osvoboditelé nepřejdou. Pak pro něj Matouš přiběhne aspolu se vrátí.

Kůň se nechal pobízet, než následoval pána. Se svěšenou hlavou kopíroval jeho kroky.

Matouš je sledoval přes okno. Zvířeti se nechtělo. Větřilo nebezpečí? Než oba zmizeli zdohledu, asi třikrát zastavilo aFrantišek musel silně zatáhnout.

Chlapec ještě vyběhl adíval se, jak zachází za ohyb pěšiny vedoucí klesu. Zamával jim.

„Tatínku,“ zašeptal polohlasem, „ať se ti nic nestane.“

Přišla pro něj maminka aodvedla ho domů. Čekali.

Seděli vkuchyni, nikdo neřekl ani slovo. Místnost se postupně nořila do šera. Neodvažovali se rozsvítit.

Matouš si nepamatoval, kolik minut, nebo dokonce hodin uplynulo, když to slyšeli. Dunění. Země se otřásala. Jako kdyby měla puknout.

Anežka sevřela chlapcovu drobnou ruku. Snažil se nebát. Ujišťoval se, že hluk je daleko avojáci jenom prochází aprojíždí. Myslel na tátu. Snad se vlese skoněm ukryl hluboko anikdo je nenajde.

Kolona ale jen tak nepřešla anepřejela. Za oknem najednou uviděli dvě postavy stojící na dvoře. Dva přízraky spuškami na ramenou.

Silné hlasy se předcházely. Mluvily překotně, překřikovaly se. Patřily cizincům. Rusům.

Ti dva někam ukazovali. Hulákali adohadovali se.

Anežka pustila Matouše ařekla, že se nesmí hnout ani na krok. Akdyby se něco stalo, má vyskočit oknem vpokoji aběžet do lesa za tátou. Sama se zvedla. Musela tam jít. Matouš chtěl zavolat, aby zůstala. Ale všechna slova mu jako přikovaná uvízla vhrdle.

Osaměl.

***

„Najednou jsem cítil zimu,“ vzpomínal se slzami vočích, když mi to vyprávěl. „Jako by tam obcházela sama smrt. Čekala na kořist amrazem mě štípala po těle.“

***

Za oknem viděl maminku přicházet ktěm dvěma vojákům. Přes zamlžené sklo avsoumraku pořádně nerozeznal, jak vypadají. Jen že oba mají tmavé vlasy. Jeden byl vysoký adruhý asi ohlavu menší apodsaditější.

Ten křičel. Pořád někam ukazoval. Matouš odhadoval, že směrem kdřevěnému vozu, který měli na dvoře pod přístřeškem. Anežka na to kroutila hlavou. Voják házel rukama anakonec popošel. Anežka se rozběhla za ním. Chlapec je ztratil zdohledu.

Anajednou… Spatřil záblesk auslyšel výstřel. Následoval druhý. Rány mu trhaly uši, které si zacpal. Apak… pak si připadal jako zbabělec. Měl být přece sní. Smaminkou. Achránit ji. Místo toho přeběhl do ještě ledovějšího pokoje, otevřel okno avyskočil ven.

Utekl pryč. Vhlavě se mu honily různé myšlenky. Bylo mu deset anevěděl, co dělat. Jen běžel aneohlížel se. Vnímat věci okolo začal, až když smrkové větve do jeho tváří arukou vyrývaly tenké brázdy.

***

František skoněm čekal vlese. Dá se odhadovat, na co myslel ajak se cítil. Určitě mizerně. Pod psa. Určitě si dokola připomínal, že musí být opatrný akontrolovat každý šum. Pohnutí apraskání větví. Hluk zvířat. Cokoliv.

Nemohla je vidět jediná živá duše. Arozhodně ne žádný voják. To by byl konec. Koně by ukradli aFrantišek by byl rád, kdyby přežil amohl odejít domů. Nechtěl oněj přijít. Ztratit nejcennější ze svých zvířat.

Teď spolu čekali ve tmě. Nejvíc jí vytvářel samotný les. Čekali na skrytém místě, kam se prodrali přes ostré větve.

František seděl na zemi. Já aMatouš jsme si během vyprávění zkoušeli představit, jak si přitahuje límce kabátu. Anebo si dýchá do zkřehlých dlaní apřes špičky vysokých jehličnanů pokukuje kobloze.

Snad prosil Boha všemohoucího iveškeré svaté, aby ta strastiplná cesta dobře dopadla.

Určitě se bál ipartyzánů. ANěmců, co mohli utíkat přes les aschovávat se tam. Ije slyšel aviděl vkaždém šramotu avkaždém stínu… Nakonec ale vždycky zjistil, že měsíc je přikreslil jenom stromům.

Přivázaný kůň stál kousek od něho. Sklopená pokořená hlava, smutný pohled. Jako kdyby všemu rozuměl. Jako kdyby věděl, co se děje. Proč se schovávají. Proč není ve stáji, vyhřáté jeho tichým dechem, ze kterého je ledový chuchvalec páry, připomínající zacuchané klubko. Jistě občas zaržál nebo se oklepal aošil.

Čekání. Dlouhé anervózní.

Právě to muselo být pro Františka hodně těžké. Stejně jako nečinnost. Podle Matoušových slov byl zvyklý pořád něco dělat. Neexistovalo, aby polehával. Znal pouze dřinu. Brzké vstávání, krmení zvířat, práci na poli. Do toho další povinnosti, co jsou potřeba, jako opravy, vpodvečer na trávu. Každý den dokola. Ivhorečkách, při nemocech. Nikdy ztoho kolotoče nevyskočit.

Vživotě neměl volna nazbyt. Vtu chvíli ho ale mohl rozdávat. Vtu chvíli byl vlese, seděl pod stromem ačekal.

Les se topil vtemném příkrovu, že bylo vidět jen pár metrů před sebe. František si vybral jedno znejhustších anejzahalenějších míst. Dost vzdálené od poslední vyšlapané cesty. Předtím sem vyrazil isMatoušem, aby si chlapec zapamatoval, kudy se dát.

Hvězdy aměsíc (podle toho, co si Matouš ztoho osudového dne pamatoval) byly přikryté mraky, jen sem tam nějaké světlo dopadlo až na zem. Aurčitě ikFrantiškovi.

Možná se mu chtělo spát. Padala mu hlava. Ale šramot nebo vzdálené výstřely ho pokaždé donutily zvednout ji arozlepit zavírající se oči.

***

Matouš věděl, kde se táta schovává. Běžel na jistotu. Rychle, ikdyž se toho místa bál. Otom lese slyšel od maminky. Vmnoha jejích příbězích, které mu vyprávěla ave kterých sem umisťovala ty nejtajemnější bytosti. Apřitom přísahala, že existovaly aže vlese pořád jsou.

Doběhl za tátou. Když ho uviděl, nezmohl se na slovo. Až po chvíli zakřičel, ať jde honem za ním.

Tváře měl uplakané. Rozhodně se vnich nedala najít radost, že vojáci přešli.

František odvázal koně od stromu.

„Nech ho tu!“ zařval znovu Matouš, Františka to zarazilo. „Bude nás zdržovat.“

„Nenechám,“ vyštěkl. „Nenechám ho tu.“

Když běželi, několikrát se ptal, co se stalo. Matouš ale mlčel.

Za chvíli už odpověď nebyla třeba. Dal jim ji kouř aplameny, které viděli zdálky. Šlehaly vysoko. Zdálo se, že se dotknou nebe. Odhazovaly jiskry avydávaly žár, který by spálil itu nejledovější věc. Ničily jejich domov, ke kterému František aMatouš mířili.

***

Ujejich statku stála téměř celá vesnice. Někteří hasili, ale bojovali stěžko překonatelným soupeřem… se kterým spíš prohrávali. Zdálo se, že to nezvládnou ashoří celá vesnice.

Vojáci, kteří už zmizeli, totiž odvedli důkladnou práci.

Až po dlouhém snažení se povedlo dostat požár pod kontrolu. Anakonec ho izlikvidovat. Zhospodářství zůstalo několik kopců popela, nad kterými trčely černé zdi atrámy.

KFrantiškovi aMatoušovi přiběhl soused. Viděl, co se stalo. Koňmi tažený vůz, kde seděl ruský velitel, najel do výmolu aten zničil kolo. Dva vojáci vešli na dvůr Františkova hospodářství. Začali se dohadovat sAnežkou. Chtěli, aby jim dala vůz. Ona nesouhlasila. Ale oni trvali na svém. Nakonec ten menší avzteklejší voják vzal zbraň avystřelil.

Anežčino tělo padlo bezvládně na zem.

Muži na sebe začali křičet. Hádali se. Vyšší zuřil. Řval afackoval toho druhého. Tohle se nemělo stát. Až ženu uvidí velitel, nejspíš oba za trest nechá také zastřelit.

Jediné řešení bylo zahladit stopy. Mrtvou schovat. Nebo… nebo to tam zapálit. Aby shořela anikdo nepoznal, co se stalo. Potom mohou říct (jak plánovali), že oheň založil někdo ze statku. Aty výstřely, které byly slyšet? Vymysleli báchorku, že stříleli pro výstrahu, když se cítili vohrožení…

Takhle se domluvili apřesně tak to udělali. Jenže požár se vymkl kontrole akolona se neobtěžovala pomáhat shašením aodjela. To zůstalo na lidi zvesnice.

Apokalyptická tragédie. Soused popisoval hrůzu, jak zoufale aprosebně řvala zvířata. Krávy, prasata… Líčil, jak kvílel býk. Zoufalství smíchané sživočišnou zuřivostí. Na dálku bylo slyšet, jak škube za řetěz, který měl kolem krku. Apřerývavě funí… Do doby, než uhořel.

Popel všech se smísil shlínou.

Iten Anežčin.

František skoněm aMatoušem stáli nehnutě. Jako přibití. Jeden druhému křečovitě svírali dlaň. Bezmocně se dívali, jak obloha pohlcuje kouř. Asním iduši Anežky ajejich jediného domova. Neměli nic.

Byla temná, bolestivá noc.

***

Trosky doutnaly.

Krajina popela utorza domu azbytků dalších staveb. Sem tam viděli náznaky hmatatelných věcí, které se nezničily celé. Šicího stroje, hrnečků… Matouš rozeznal ičásti jiných předmětů.

Stáli tam anevěděli, co dělat. Jenom si opakovali, že tohle se nemohlo stát, to musí být sen. Za chvíli se probudí.

Nebo věřili, že to aspoň přežila Anežka. Soused se spletl. Voják se třeba netrefil. Mohla utéct. Schovat se. Ateď se oddělí od davu, přiběhne askočí jim kolem krku.

Ale ze stovky lidí knim nezamířil nikdo. Nikdo je neobjal. Nikdo neřekl, že se jim všechno zdá. Ani je nikdo neprobudil anevysvobodil.

Vrátil se jen muž, který předtím vše vyprávěl. Menší silný chlap smedvědíma rukama. Jmenoval se Karhan. Pohladil Matouše po hlavě asoucitně se usmál. Ikdyž mu to vzamračeném obličeji moc nešlo.

„Je mi to líto, Františku. Pojď… Oba pojďte knám. Žena vám ustele ve světnici.“

František nejprve souhlasil. Ale uvědomil si, že by byli vedle spáleniště. Apopela jeho…

„Děkujeme, ale půjdeme jinam. Ikdyž je noc. Aikdyž nevíme kam anemáme nic.“

„Neblázni. Pojď sMatoušem do našeho domu. Vklidu si oba rozmyslíte, co dál.“

„Vklidu si to rozmyslíme…“ František se díval do země. „My už nebudeme mít klid nikdy.“

Atehdy to Karhana napadlo.

„Když mluvíš takhle… Něco vám poradím. Ve městečku Rokytín jeden muž prodává hospodářství. Běžte za ním. Ařekněte, že vás posílám já. Dá vám cenu.“

„Cenu…“ František se zamračil adlouze se na Karhana podíval. „Nemáme vůbec nic. Jen koně. Aco budu dělat stímhle?“

Hlavou pohodil ke spáleništi.

„Aspozemky, co mám?“ dodal ještě.

Karhan vycítil příležitost.

„Nemusíš stím dělat nic. Aopeníze se nestarej. Budeš mít dost na to, abyste se znova zařídili. Koupím to tu. Ipozemky, polnosti, pastviny. Sepíšeme smlouvu ajá vám zaplatím. Ještě teď to vyřídíme. Abudete moct odejít. Hned odejít, jestli chceš.“

František váhal. Tady se narodil. Tady zemřeli rodiče. Tady přišel na svět Matouš. Tady jeho rod hospodařil, dřel se, potil krev. Tady František strávil celý život. Tohle bylo jeho místo. Ale přitom věděl, že zůstat opravdu nemohou. Dívat se na doutnající spáleniště. Apotom co? Potom znovu postaví dům? Sežene zvířata?

„Rokytín… To je hodně dlouhá cesta.“

„Ne když půjdete lesem. Nejdřív kŠibeničnímu vrchu. Uněj najdete cestu. Je zarostlá azapomenutá. Bez ní byste ale museli obcházet les. Po ní se dostanete kpoutnímu místu skostelem, to je vlese taky. Andělská hora. Odtud je to jen kousek do Rokytína. Neztratíte se.“

František přikývl.

„Ale koně si necháme.“

Karhan mu nápad rozmlouval. Je to nesmysl, ať koně prodá.

František se ale zviklat nenechal. Uznával, že putování by bylo pohodlnější bez zvířete. Ale věděl, proč to dělá. Chtěl si zdřívějšího života nechat co nejvíc.

Nebo aspoň něco.

***

Náležitosti se vyřídily rychle. Pokud šlo odobrý obchod, Karhan se vyznal.

Ani ne za půl hodiny měl František peníze. Ase synem vyšel na dlouhou cestu. Vjedné dlani svíral jeho ruku. Ve druhé vedl koně.

Vesnice ajejí světla se ztrácely. Halila je tma. Zdálky knim ještě doléhal dým. Jako by se jich Anežka pořád držela.

Neměli mapu, neměli kompas, jen tušili směr. Do lesa ana Šibeniční vrch. Potom po Zapomenuté cestě kAndělské hoře. Aodtud do Rokytína.

Ne po vyznačených pěšinách. Ale těžkým terénem mezi pichlavými větvemi ostrých jehličnanů.

Nejprve se vrátili do skrýše, aby vzali ruksak. František ho tam předtím ve spěchu, jak pro něj Matouš přiběhl, zapomněl.

Potom pokračovali dál.

Cestou, která jako by vedla do samotného podsvětí.

Jako by oni sami otevírali brány nějaké tajemné, hororové země.

***

Šli asi hodinu apůl, ale museli zastavit. Únava zdlouhého putování. Navíc ve tmě, která vlese pochopitelně zesílila, těžko viděli na cestu. Začalo také mrholit.

Houští amlází, za ním schůdnější terén. Tam František uvázal koně ashodil ruksak. Vyndal jídlo. Sedli si na pařezy. Váhal, jestli rozdělají oheň, ale nakonec jen podal Matoušovi kousek chleba.

On jako by ho nevnímal. Nehnutě seděl azarytě koukal do země.

„Na, vem si to,“ pobídl František chlapce, ale ten nereagoval, myšlenkami byl jinde. „Matouši?“

Konečně se na něj podíval. Oči mokré od sílícího deště aslz.

„Neměl jsem utíkat,“ vyčítal si nahlas. „Měl jsem maminku ochránit.“

„Kdybys tam zůstal, zabili by tě taky.“ František se dal do jídla. „Ajá bych zůstal úplně sám.“

Kůň si odfrkl.

„Nedostanu je zhlavy,“ pokračoval Matouš. „Ty vojáky. Viděl jsem je zdálky apřes okno, ale itak… Byly to stvůry.“

„Nemysli na to.“

„Maminka tam stála. Úplně bezbranná.“

„Říkám, abys na to nemyslel.“

„Utekl jsem. Zbaběle.“

„Anežka…“ František to nedořekl.

Mlčeli. Dopadání kapek do rozmáčené půdy. Přežvykování jídla. Ošívání koně. To byly zvuky, které se rozléhaly lesem.

Rozhodli se na tom místě přespat. Zalezli pod rozvětvený strom aschoulili se pod deku. Kdyby ji František předtím nesbalil do ruksaku, déšť by se na nich vyřádil. Ale itak se nedalo mluvit opohodlí…

Naopak. Teprve když neleželi ve svých postelích apod teplou peřinou… teprve když se čas zastavil akaždý osaměl svlastními myšlenkami… všechno si uvědomovali. Převrácené anenávratně ztracené životy.

Matouš by snesl ikolonii potkanů, jen být doma.

Ani jeden znich nespal. Jen odpočítávali minuty avteřiny. Oba mučil žal. Srdce měli prorostlá šílenou bolestí. Pořád nemohli uvěřit tomu, co se stalo.

Pochopili, že stak velkou tíhou neusnou. Když byli trochu odpočatí, dohodli se, že raději znovu vyrazí na cestu.

Přestávalo pršet.

***

Posilnili se suchým chlebem. Noční snídaně. Seděli zkroušeně apostupně jim to docházelo víc avíc. Jejich úděl akolik se toho změnilo.

Odpočinek nepřinesl nic. Jen vnich nechal staré bolesti.

„Na maminku nezapomenu,“ řekl najednou Matouš do tmy. „Budu na ni pořád myslet.“

„To je dobře. Já taky.“

„Snad nikdy nezapomenu, jak vypadala.“

„Nezůstala jediná fotografie. Shořelo všechno. Kéž by…“ Ale František zase nedokázal větu doříct.

Když dojedli, Matouš se tátovi svěřil se vzpomínkou.

„Maminka mi vyprávěla příběhy.“

„Jaký příběhy?“

„Strašidelný. Třeba otomhle temném lese. Myslíš, že se vněm neztratíme?“

„Proč bysme se ztráceli? Musíme kŠibeničnímu vrchu. Pak kpoutnímu místu ado Rokytína.“

„Dobře. Hlavně se odtud vymotat. Maminka mi vyprávěla, že tu jsou.“

„Kdo tady je?“ zamračil se František.

„Plno stínů.“

„Neboj. Všechno si vymyslela. Brzo budeme vbezpečí. Azačneme nanovo.“

František si poněkolikáté nahmatal kapsu spenězi.

„Všechno začne znovu…“

Znělo to rozhodně, ale Matouš zase cítil neklid. Něco se stane. Vyprávění apověsti otom lese pořád nemohl dostat zhlavy. Ty stíny tušil. Věděl, že je pronásledují.

„Budeme muset jít,“ řekl táta chlapci.

Ten přikývl.

Vyšli.Vstříc dalšímu trápení.

***

„Dá se bolest změřit?“ ptal se Matouš při vyprávění. „Dá se zvážit? Dá se pochopit apojmenovat? Vysvětlit? Vysvětlit, jak je možný, že špatnejm věcem nemělo být konce?“

***

Prodírání mezi stromy. Putování přes kořeny, kameny, spadané větve. Zastavovali jen na okamžiky. Scházeli zcesty, zase ji nacházeli.

Ztrácela se jim. Měsíc ani hvězdy nepomáhaly, přes rozvětvené stromy, navíc blízko usebe, se knim moc svitu nedostávalo. Minimum, slabé proužky. Viděli jen pár metrů před sebe.

Kůň jim putování ztěžoval. Bylo to pořád jasnější. Hlavně Františkovi. Takhle dál nemohou. Vždyť oni se jen tak tak prosmýkali… co teprve kůň.

Apak se to stalo. Další věc, která se Matoušovi zaryla do paměti.

Kůň klopýtl.

Stejně jako mnohokrát předtím.

Tentokrát to ale bylo jiné.

První si toho všiml právě chlapec.

„Táto…“

„Co je?“ František se prudce otočil.

„Ten kůň. Něco sním je.“

František zatáhl. Odpor pevný jako skála. Kůň neudělal ani krok.

„Tak pojď!“ křičel vztekle, ale zvíře se nehnulo. Stálo jako přikované.

„On nepůjde,“ řekl Matouš. „Má něco snohou.“

František se pár kroků vrátil.

„Co má snohou? Ježíši Kriste,“ vykřikl zděšeně, když ji ohmatal. Kůň přitom zakvílel bolestí. „Má ji zlomenou.“

Nezmohli se na slovo. Až se ozval dětský hlas.

„Co sním budeme dělat?“

František neodpověděl. Přitom věděl přesně, co se musí. Dělalo se to iza normálních podmínek, vklidu na statku. Dělal to jeho táta, děda, praděda. Tohle se neléčilo. Bylo jediné řešení.

„Jestli chceš, běž dál. Ať to nevidíš.“

„Co nemám vidět?“

Zase neodpověděl.

Sundal ruksak, kde měl nejnutnější věci. Inůž.

Kůň to vycítil. Strachem se začal ošívat. Ze zbytků sil. To mu ale způsobovalo další nesnesitelnou bolest.

František věděl, kde říznout. Jak zbavit koně trápení.

Matouš ho přemlouval, ať to nedělá. Prosil. Plakal. Úpěnlivě křičel. Ale jinou možnost opravdu neměli.

Nakonec poodběhl. Zavřel oči azacpal si uši. Výkřik bolesti ale slyšel. Ito, jak se ohromné tělo sesulo kzemi.

Kzemi rudé od krve, která se vpíjela do půdy amechu.

***

František se vrátil kMatoušovi. Otíral nůž.

Sedli si na zem. Chlapec sním dlouho nemluvil. Dával mu to za vinu. Koukal skrz něj, někam daleko. Pořád mlčel. Do mozku se vrývaly další myšlenky, které dříve zažil jen vnejtemnějších snech.

Srdce měl sevřené děsem. Anejen ztoho, co otec udělal.

Nevěřil, že to vůbec navrhl. Ale jeho táta chtěl zkoně odřezat kousky masa. Matouš dal jasně najevo, že stímhle nesouhlasí. Něčeho takového by se stejně ani nedotkl. Argumenty, že nemají jak vykopat jámu akoně pohřbít, takže ho sežerou lišky ahavěť, názor nezměnily.

František nechal syna chvíli vklidu. Museli ale znovu vyrazit.

***

Neputovali dlouho, když je dohnal ten stín. Člověk, který ho připomínal.

Pronásledoval je už delší dobu. Trošku ho tušili, ale vždycky, když se otočili aohlédli, nikoho neviděli. František se pokaždé utěšoval, že se jenom větrem pohnuly větve ahraje si snimi tma. Matouš zase tím, že moc dává na maminčiny pohádky.

Ale pak se jim ukázal sám. Když zastavili arozdělali oheň… Potřebovali se ohřát.

Seděli apřes ostré plameny uviděli postavu. Vysokého muže oblečeného do černého ase zahalenou hlavou. Vyděsili se. Chvíli mysleli, že je to sama smrt, která čeká, až klopýtnou, aby je odvedla. Aby je vzala za ruku adoprovodila knavěky ztraceným duším.

Bylo to ale jinak. Vpatách jim byl člověk.

Vystoupil zpoza stromu. Do tváře mu neviděli, jen do pronikavých očí. Jako by nic jiného neměl. Upřel je na ně.

Ale nic ztoho…

„Kdo tě poslal?“

***

Table of Contents

Prolog

Květen 1945