Chlast
Author: Ondřej Sysel
Date: 2026-08-19T10:22:36+00:00
Description: Důl, chlast, fotbal, šikana… Novela českého scenáristy o dospívání Jana, nadějného fotbalisty, který vyrůstá v hornickém městě na začátku devadesátých let. Žije v bytě nejen s popudlivým otcem a těžce nemocnou matkou, ale i věčně přítomnou lahví alkoholu. Jan je obětí otcových fyzických trestů a šikany od spoluhráčů, ovšem nejvíc ho drtí vlastní strach. Odhodlá se ke vzpouře? Živý, úsporně napsaný text o tématu, které bohužel nepřestává být aktuální.
Publisher: Euromedia

Copyright © Ondřej Sysel, 2026

All rights reserved

Graphic design © Nikola Janíčková, 2026

ISBN 978-80-284-1984-4

Listopad 1994

Prásk!

Míč plachtí a s uspokojivým odrazem od tyče zapadne do sítě.

Ruce diváků i spoluhráčů letí nahoru. Jenže každá ruka, která vyletí nahoru, pak sletí i dolů. Někdy bolestivě rychle.

Jan se rozhodl, že nebude brečet.

Nebude.

Nebude, ani když ruka dopadne tvrdě, ani když prohrají.

Už nikdy.

Prásk!

Dokud v prvním poločase mohl běhat, celý tým šlapal. On sám dal dva góly. Jenže po přestávce mu ztěžkly nohy. Nepomohlo povzbuzování diváků, rady trenéra, přítomnost slavného odchovance Nováčka, ani tátův řev.

Nic.

Prásk!

Ne, ani slzu.

Když šel ze hřiště, trenér ho nepoplácal po rameni. Nejspíš si to nezasloužil. Tým stál na něm a on sice dva góly vstřelil, ale to nestačilo. Taky nějaké míče nedoběhl nebo je rovnou ztratil. Příště zkusí dát tři. Příště bude lepší, nebo aspoň nebude hrát tak špatně.

Prásk!

Vlastně je to jednoduché. Utéct obránci, před brankářem krok s míčem doleva, náznak přenesení váhy, jako by chtěl změnit směr, ale pak přidat v původním směru. Poslední krok a vystřelit do prázdné branky. Hlavně…

Prásk!

Soustředit se. Hlavně…

Prásk!

Vždyť se sakra snažil! Běhal, dokud mohl. Opravdu se snažil. I teď se snaží, jenže hnusné slzy samy začínají prýštit.

Prásk!

Jan už neudrží syknutí. Prodere se přes sevřené zuby.

Otec vstane a dál ho kolenem netlačí na postel. Přejde k lakované skříni a pověsí starý kožený pásek vedle dalších přes držátko na dveřích. Tenhle je z těch lepších, měkčích. Rány štípají, ale nedrtí.

Jan si rychle otírá slzy.

Otec, zarudlý ve tváři, zamíří pryč, ale zakopne o kobereček a zavrávorá.

„Zemětřesení?“

To slovo vyklouzne z Janových úst dřív, než mu může zabránit.

Otec chce skočit k posteli, ale tentokrát na koberečku uklouzne a narazí kolenem na okraj postele. Bolestivě hekne a padne na zem.

Jan vyskočí a zdrhá pryč z ložnice. Ví, že teď by výprask neskončil s prvními slzami.

V předsíni popadne boty a chce strhnout bundu z věšáku, jenže poutko se zamotalo kolem háčku.

Otec rozrazí dveře ložnice.

Jan pustí bundu. Venku v zimě to zvládne bez ní a otec se mezitím uklidní a vystřízliví. Nebo dorazí lahev až do dna a vytuhne. Jana napadne, že by mohl běžet na kraj města a aspoň získat vytrvalost pro zápasy.

Bosky, jen s botami v ruce, škubne klikou a otevře dveře. Za nimi se opírá o futra máma. Její obličej má šedavě zelenou barvu jako zeď na schodišti a pod nohama se jí válejí jablka. Vykutálela se z tašky, kterou upustila.

Jan ztuhne. Chce mámu obejmout a současně se jí bojí dotknout, aby se nerozbila jako skleněná soška.

Otcova ruka přiletí zezadu jako rána kladivem. Jan spadne na dlaždice a instinktivně se snaží dostat za matku.

„Co lezeš mámě pod sukně jak nějaká připosraná buzna?“ zařve otec a chytí Jana za nohu.

Pracuje v dole a jeho ruka drtí silou svěráku. Bez námahy vytáhne Jana vzhůru a už se napřahuje, když máma šeptne: „Dušane.“

„Ten usoplenej…“ pokračuje otec v řevu, než se na ni konečně podívá.

Nastane ticho. Bolestivé sevření povolí. Jan napůl sklouzne, napůl spadne na podlahu.

„Musíš mi pomoct,“ natáhne matka k otci ruku a on ji podepře. Pak spolu jdou pomalu dovnitř.

Jan popadne boty a potichu se krade ke schodům.

„Nechovej se jako debil a seber ten nákup,“ řekne otec a zmizí s mámou v koupelně.

Jan seběhne o patro níž, nazuje boty a pak s rukou na klice hlavního vchodu zaváhá. Chce být u mámy, přitulit se k ní. Ujistit se, že je v pořádku. Jenže nevěří, že otcova zlost zmizela. Ta bude naopak doutnat, zatímco bude otec sedět v kuchyni nad lahví rumu.

Vyběhne ven.

**

Betonová rampa za samoobsluhou studí, ale tady na něj aspoň dál nepadá protivné mžení.

Už ví, že se rozhodl špatně.

Zase.

Má být doma. Co když máma chce, aby za ní přišel? Co když se otec probojoval až na dno lahve a teď na mámu nikdo nedohlíží? Bude na něj naštvaná stejně jako táta, protože ji opustil.

Klepe se. Studem a zimou. Ale bojí se vrátit. Bojí se otcova vzteku a výčitky v matčiných očích.

Vítr se stočí a přinese vlnu jemných kapek, pach síry a hluk ze Šachty, nedaleké hospody, kam otec často chodí. Zevnitř se vyvalí hluk hlasů povzbuzených alkoholem. Přelévají se přes sebe, až vynesou skupinu vrávorajících mužů a vlnu cigaretového kouře. Otec Jana někdy vodí dovnitř a objednává mu limonádu. Vždy fascinovaně pozoruje silné ruce, v jejichž rýhách uvízl uhelný prach. Ruce zvedající sklenky, které pak rázně vracejí prázdné zpět.

Dřepne si a vmáčkne se víc do rohu rampy. Nic to nepomůže. Nedá se schovat ani před deštěm, ani před provinilostí.

Z mlhavého přítmí se vynoří postava s velkým deštníkem. Rychle kráčí ulicí a pak se zastaví u rampy.

„Pojď,“ řekne otec.

Jan se snaží vyčíst z hlasu jeho náladu, ale nedokáže to. Se sklopenou hlavou vstane a postaví se před otce. Čeká ránu nebo aspoň výčitky. Otec ale sundá bundu a přehodí ji synovi přes ramena.

**

Kdyby neuklouzl, bylo by všechno jiné. Nejspíš by jim utekl stejně jako s míčem při tréninku, kdy mu v jednom kuse koukají na záda.

Snaží se krýt aspoň hlavu, ale i tak cítí, jak mu krev z nosu stéká po tváři. Hlavní příval ran je už naštěstí pryč. Obránci jsou zadýchaní. Spíš stojí, pořvávají na něj a občas přidají ránu. Nejistí před sebou navzájem, jestli to nepřehnali. Současně žádný nechce být ten, kdo první odejde.

„Hej!“ ozve se mužský hlas od trenérovy kanceláře.

Kluci popadnou odhozené batohy a běží pryč.

Jan se posadí. Píchne ho v boku, kam schytal jednu z prvních ran. Možná kopanec.

„Ukaž se,“ řekne muž, který k němu s pomocí berlí dokulhal.

Jan zvedne hlavu. Stojí nad ním pan Nováček. Roky tu hrával, než přestoupil do Sparty. Odtamtud se rychle dostal do národního mužstva a pár měsíců po revoluci odešel do Německa. Tam nepatří k úplné špičce, ale roky pravidelně nastupuje. Nebo nastupoval, než mu zbytečným zákrokem přelomili nohu. Teď se v Praze léčí, ale jezdí i sem a chodí do klubu, kde vyrostl.

„Kdo byli ti sígři?“

„Nevím,“ odpoví Jan a opatrně se snaží posmrkaným kapesníkem setřít tuhnoucí krev.

„Vždyť s nima trénuješ.“

„Na hřišti jsou marní, tak si je prostě nepamatuju,“ ušklíbne se Jan.

„Zato ty máš výbornou levačku. Jseš mladej Ježek, nemám pravdu?“

„Jo.“

„V dorostu jsem kopal s tvým tátou.“

„Vážně? On dost často kouká na vaše zápasy. A pamatuju, jak o vás kdysi řekl, že jste nejlepší fotbalista, jakýho kdy viděl.“

„Ale kecy. On sám měl víc talentu než já.“

„To není možný, jinak by přece kopal Bundesligu on, a ne vy,“ mračí se Jan.

„Našel si jiný zájmy, zatímco já do zblbnutí kopal do míče. Tak pojď. Dovedu tě domů a s tátou vymyslíme, co uděláme s těma zmetkama, co ti natloukli,“ usměje se Nováček.

„Ne, já nechci, aby měl táta starosti!“ vyhrkne Jan naléhavě.

Nováček se na něj dlouze zadívá.

„Aspoň se musíš umýt. Vypadáš, jako by sis po obličeji rozmazal barvu.“

Nováček natáhne ruku s berlou, aby Janovi pomohl vstát. Ten ale zavrtí hlavou.

„Nechci vás stáhnout.“

Vyškrábe se na nohy sám, ale v obličeji neuhlídá bolest vystřelující z boku.

„Měli bysme zajít aspoň za doktorem, aby se podíval, jestli nemáš polámaný žebra.“

„Něco vydržím.“

„Je to vidět.“

Společně kulhají každý po svém k umývárně.

„Co tvá máma?“

„Co s ní?“

Jan zachytí Nováčkův pohled. Přímý jako otcův, ale zároveň jiný. Neútočný, snad dokonce vlídný.

„Víte, že je nemocná?“

Nováček přikývne.

„A víte, že… rakovina?“

„Bohužel. Jak se cítí?“

Nováčkův hlas zní i teď normálně. Ne jako když o mámině nemoci mluví ostatní. Když tedy mluví. Většina se jen tváří provinile.

„Zrovna teď ne moc dobře, ale jinak… Nevím.“

„Budu jí fandit, aby se zvládla vyléčit.“

„Samozřejmě to zvládne! Ona zvládne všechno,“ řekne Jan a upřímně tomu věří.

Máma si dokázala poradit se vším. S tátou, s těžkou prací na nočních v nemocnici, s ním. Jen kdyby jí nebylo tak zle. Ale ona tu hnusnou nemoc porazí. Je si jistý. Skoro.

**

Vdechnutý kouř Jana zaškrábe v krku. Silou vůle potlačí kašel, ale musí bojovat o příštích pár dechů.

Tomáš, který právě zapaluje vlastní cigaretu, vypadá o poznání sebejistěji. Nebo umí líp předstírat, že mu cigarety chutnají.

„Díky, žes mi přišel na pomoc.“

„Díky za cígo,“ pokrčí rameny Jan a má radost, jak dospěle zní. Usměje se na kamaráda, i když místo něj dostal přes hubu.

Ještě před rokem byl Tomáš menší než Jan a skvěle přihrával. Jenže najednou vyrostl a zdá se, že mu nohy a ruce překážejí, ať udělá skoro cokoli. Před pár měsíci si na něj kvůli tomu zasedla partička obránců a trenér dělá, že nic nevidí. Když si Tomáš stěžoval, dozvěděl se, že má přidat a zlepšit se.

„Kdybys chtěl, můžu sebrat fotrovi dva kousky. Ani si nevšimne.“

„Pivo nepiju a pít nebudu!“ ohradí se ostře Jan.

Tomáš se na něj tázavě zadívá.

„Kvůli kondičce,“ zamumlá Jan vysvětlení a pozoruje oranžově žhnoucí konec cigarety.

„Na kondičku škodí maximálně cigára.“

„Tak proč hulíme?“

Tomáš pokrčí rameny. Vypadá zmatený vlastním argumentem.

„Každopádně pivo je na regeneraci. To říká fotřík,“ oklepne Tomáš cigaretu, ale žhavý popel mu spadne na kalhoty. Honem se ho snaží smést a sykne, když si spálí prst.

„Co může tvůj otec vědět? Vždyť sám kouří a váží dobře metrák.“

„Tak se podívej na chlapy po zápase. Kdo nejvíc klopí? Vávra a Hrouzek. A kdo nejvíc naběhá? Vávra a Hrouzek.“

Jan popotáhne cigaretu a tentokrát jen předstírá, že šlukuje. Pivo se mu hnusí, ale současně musí uznat, že ho pijí všichni. Něco na něm být musí. Asi jako když dostane hořké kapky na kašel. Nejradši by je vyplivl, ale pak se mu uleví.

**

„Neser s tou kličkou. Před trenérem začínáme vypadat jako banda kokotů, co stojí a čumí,“ syčí tiše Radek. Vůdce obránců, kteří mu nedávno natloukli místo Tomáše.

„Vždyť víte, že ji udělám, tak proč mi neukopnete míč?“ ptá se Jan nevinně.

„Jak říkám. Neser. Fakt neser! Přece nechceš znova přes držku,“ poplácá ho Radek po rameni a odběhne.

Jenže za pár minut zpracuje Jan přihrávku a utíká dopředu. Sám proti dvěma obráncům. Ví, že by mohl kličku zkazit. Vlastně si sám předtím říkal, že by ji mohl odfláknout. Pokopnout míč příliš dopředu nebo zpomalit. Jenže Radkova slova mu znějí v hlavě a on se bojí. Bojí se podlehnout svému strachu.

Ne, nebude se bát!

Pak je to jako vždy. Nohy a tělo udělají vše za něj. Uhne doleva, přenese váhu a najednou letí s pocitem, že mu někdo přelomil nohu. V tu chvíli ví, že skončí stejně jako Nováček. Nebo spíš hůř, protože jeho nebudou léčit skvělí doktoři. Už si nikdy nekopne.

Spadne a chvíli ještě klouže. Chytí se za kotník.

„Ježek, zvedám se!“ houkne trenér. „A vy trochu uberte. Když chcete faulovat, tak jenom za žlutou.“

Jan leží a zírá na nohu. Ačkoli ho příšerně bolí, nezdá se, že by trčela do špatného směru. Do očí se mu bolestí derou slzy, a přesto je rád. Překonal strach. Už se nebude bát.

**

Jan se chvěje. Po tréninku pořádně neuschnul, takže mu mrznou palce a s nimi i ruce a nohy a nos. Navíc slunce kousek po kousku mizí za obzor, takže se městem rozlévá ještě odpornější, vlezlá zima.

Cítí, jak mu z nosu pomalu stéká kapička, ale odmítá vytáhnout ruce z kapes.

Kolem jde asi dvacetiletá žena s malou holčičkou. Možná matka s dcerou, možná sestry. Mladší pláče a starší na ni řve. Jan by se rád holčičky zastal, ale váhá. I jeho se dřív občas někdo zastal proti otci, jenže pak to bylo vždycky ještě horší. Ovšem co kdyby…

Žena s holčičkou zmizí za rohem.

Jan poskočí, aby se zahřál, ale hned lituje. S bolestivým výrazem se chytí za pohmožděnou nohu a chvíli tiše nadává. Sobě, Radkovi a tátovi, který se nejspíš zakecal v hospodě. Jenže dokud neprojde, Jan se domů nevrátí. Chce mít volbu. Pozná totiž podle otcova výrazu, jestli se ožral do vesela, nebo bude běsnit. A pokud bude běsnit, je lepší nebýt doma. Radši bude mrznout, dokud otec neusne.

Jan vrazí hlavu víc do límce a rozhlédne se po okolních oknech. Všimne si, že to jejich svítí. Ale jak to?! Máma dneska zůstává v nemocnici a tátu neviděl projít.

Neví, co dělat.

Jestli přišel táta z jiného směru, možná vůbec nebyl v hospodě a rozhodně neusne dalších několik hodin. Ovšem taky ho mohl někdo výjimečně svézt.

Přešlápne a udělá pár nejistých kroků k domovu. Pak se vrátí. Do očí se mu derou slzy. Mrznul zbytečně a teď stejně neví, v jaké náladě otec je. Cítí, jak se mu svírá hrudník nejistotou a strachem. Strachem, o kterém si byl naprosto jistý, že už ho nikdy nepocítí.

Nakonec vytáhne z tašky dres, složí ho a nacpe do kalhot na zadek tak, aby nebylo poznat, že má vycpávku. Pak odevzdaně sklopí hlavu a jde k domovu.

**

„Příště toho debila taky zkrouhni, ať vidí, že se tě musí bát. Vezmi ho kolenem do kyčle. Tady,“ ukazuje otec názorně na Janově boku.

Netuší, jestli si otec všiml vycpávky.

„Posere se bolestí,“ zasměje se otec krvelačně a domaže Janův kotník mastí.

„Za chvíli budeš zase chlapík. Koukneme se na Tutovku?“ mrkne na Jana.

Pořad Jana nebaví, ale je tak rád, že nedostal výprask a našel doma usměvavého, veselého otce, že ani neprotestuje.

Za chvíli s otcem sedí, jedí rohlíky se studenými párky a dívají se na televizi.

„Skočíš mi pro škopek?“

Je to otázka, ale Jan ví, že v úvahu připadá jediná odpověď. Vstane a sykne.

„Do řiti, sorry. Já zapomněl. Seď,“ zatlačí ho otec zpět do křesla.

Jana nepřestává fascinovat, jak je otec silný. Jako by si ani nevšiml, že něco udělal.

Otec vstane, ale pak se zarazí. „Vlastně už jsem měl dneska dost. A vůbec. Možná bych s tím měl seknout.“

Jan je úplně v šoku a podle toho se tváří.

Když ho otec vidí, zasměje se.

„Co myslíš? Už ani kapka?“ ptá se dobrosrdečně.

Jenže Jan vůbec neví, co říct. Je to jenom vtip? Když přikývne, neurazí se otec? Ale jestli to otec myslí vážně, měl by Jan udělat všechno, aby ho podpořil! Možná by konečně byl doma klid.

„Jasně, co ty mi můžeš říct? Víš prd,“ mávne otec rukou, ovšem sedne si.

„Jdou točit. Co asi padne?“ ptá se s pohledem upřeným na obrazovku.

„Nevím.“

„Vždyť jsem to teď říkal. Víš prd.“

Jan se usměje. Představuje si, že táta přestane pít alkohol a máma se vylíže z rakoviny.

**

Z lavice na Jana mává Tomáš, ale on si nemůže pomoct. Hledí na Emu. Není nejkrásnější ze třídy, ale má v sobě něco skřítkovsky roztomilého a současně potměšilého. Lákavého jemností kočky, která umí seknout drápem. Možná tomu pomáhá drobný nos, možná fakt, že je o hlavu menší než spolužačky, mezi nimiž ale díky své energii stejně vyčnívá. I teď je slyšet z hloučku holek.

„Čau,“ pozdraví je Jan, když kulhá kolem, ale neočekává odpověď. Skoro nikdy nepřekoná hranici jejich pozornosti.

„Jé, co máš s nohou?!“

Emina otázka ho zastihne nepřipraveného a on chvíli jen tupě hledí.

„Fotbal,“ promluví konečně, jenže má pocit, že zněl kníkavě. Dokonce zoufale kníkavě.

Jedna ze spolužaček cosi špitne a ostatní se začnou hihňat. Bohužel i Ema.

„Můžu ti to ukázat,“ vyhrkne, aby je přerušil.

„A co?“ zeptá se Ema přehnaně nevinně.

Holky vyprsknou smíchy a Jan cítí, že rudne. Až teď mu totiž došel možný dvojsmysl. Jedna ze spolužaček se skácí na lavici, jak se hrozně směje, ale Ema na Jana rozpustile mrkne.

„Nohu jakože ukážu. Nebo spíš jak se mi to stalo. Prostě trénink,“ snaží se Jan zoufale a zjevně marně zachránit situaci. Smích neustává, a tak radši spěchá do lavice za Tomášem. Neohlíží se.

„Láska je láska…“ ozve se za ním zpěv.

I když ho noha bolí, zrychlí a zakopne o povystrčenou židli. Zaúpí a jeho utrpení odmění další salva dívčího smíchu.

**

„Zmrzneš,“ mručí otec.

Podpírá mámu, která se v jeho objetí zdá ještě drobnější než jindy. Nebo se možná skutečně scvrkává a propadá do sebe kvůli léčbě?

Jan se vrátí pohledem k pohádce v televizi, ale najednou už ho nebaví.

„Kdoví, jestli ještě někdy to město uvidím takhle bílý,“ říká máma, která si myslí, že ji Jan neslyší.

Jenže on slyší. A rozumí.

Otec pokládá na promrzlou židli na balkoně polštář a na něj něžně posadí mámu. Pak spěchá s podmračeným výrazem pro deku. A když se mu zdá, že jedna nestačí, přinese další.

Na město se vláčně snášejí nadýchané vločky, takže kouřící komíny v dálce nejsou aspoň jednou vidět. Jan přehopká z křesla k oknu a opře o ně nos. Sklo studí a sráží se na něm vydechnutá pára. Máma se najednou otočí a natáhne k němu ruku. Dotkne se místa, kde je z druhé strany nos jejího syna. Usměje se. Jan vidí, jaké ji to stojí úsilí. Je unavená. Příšerně unavená.

Vítr přinese z vedlejšího balkonu proužek cigaretového dýmu.

Otec se opře o zábradlí, které zaprotestuje tlumeným zapraskáním, a nakloní se k sousedům.

„Nečaď furt,“ houkne dobromyslně na souseda.

„A ty neser,“ ozve se podobně přátelská odpověď.

„Jako by nestačilo, jak máme zaprasený plíce z dolu a ze vzduchu. Ještě cigára do toho,“ nedá se otec.

„Opakuješ se. Na, radši si dej na zdraví. V týhle kose člověk potřebuje.“

Ze sousedovy strany se natáhne ruka s panákem slivovice. Otec ji přijme a čeká, až si nalije i soused.

„Ty prkna bysme měli vyměnit,“ řekne máma.

„Teď ne. Vždyť už je prakticky zima. V takovým počasí nemůžeš dřevo natřít, do jara by bylo zničený,“ odmávne to otec.

Jan zatím vyjde ven. Je mu zima, ale na balkoně je překrásně. Město má nádherný, čistě bílý, sněhový kožich. Aspoň těch pár minut, než všechno znovu zešedne a pak zčerná sazemi. Máma rozevře deku a šeptne: „Pojď.“

Otec se otočí a nespokojeně napomene Jana, který už chtěl využít mámino pozvání: „Jseš moc těžkej, abys na ní takhle seděl. Zvlášť teď.“

Jan zaváhá, ale máma ho vezme za ruku a chce ho stáhnout k sobě. Cítí, jak je slabá, a tak si sám co nejopatrněji sedne na její klín a pomůže je oba zabalit do deky.

„S kým tam jseš?“ optá se soused.

„S Jarkou a klukem.“

„A proč nic neřekneš? Naliju i tvý ženě,“ nabízí neviditelný soused ochotně.

Otec se otočí s tázavým pohledem a matka zavrtí hlavou.

„Dneska ne,“ řekne otec.

„Co ne? Je neděle. Správnej den, aby se člověk napil na zdraví.“

„Říkám, že ne.“

„Už jsem nalil. A je výborná. Hotovej poklad. Přece ji nevyliju,“ přemlouvá dál soused.

„Ne a přestaň!“ zvedne otec hlas a nejen Jan cítí, že to myslí smrtelně vážně.

„No jak chceš. Vypiju štamprličku sám. Nemusíš se rozčilovat. Tak na zdraví.“

Znovu se natáhne ruka přes betonovou přepážku mezi balkony a oba muži si ťuknou. Otec panáka rázným pohybem naklopí do sebe.

„Druhou?“ ozve se soused.

„Co by ne? Je neděle,“ přitaká otec.

**

Jan už je oblečený a ještě honem hází kopačky do batohu.

„Janku,“ ozve se slabě máma.

I ta krátká cesta z balkonu sem ji zase vyčerpala. Na okamžik musí zavřít oči, aby neomdlela. Jan už by sice potřeboval jít, ale zahodí batoh a přiskočí, aby mámu podepřel. Mdle se na něj usměje.

„Dobrý, dobrý.“

Ale Janovi je víc než jasné, že to není vůbec dobré.

„Pojď, pomůžu ti do postele,“ bere mámu za ruku.

Ta ale zavrtí hlavou a ruku vyprostí.

„Kdepak. Vím, že spěcháš. Hrajete přece s prvním týmem tabulky, že?“

„To máš jedno,“ vyhrkne Jan, i když mu to jedno není. Jestli přijde pozdě, trenér ho seřve.

Máma vytáhne cosi z kapsy.

„Moc ráda bych tam s tebou byla.“

Janovi se stáhne hrdlo. Ztěžka polkne. Mámina sevřená ruka vystupuje z tlusté bundy, jako by patřila někomu jinému. Pod tenkou kůží prosvítají žíly. Pak máma ruku otevře. Na dlani leží řetízek s přívěskem ve tvaru králíčka.

„Pamatuješ, jak sis jako malej hrál nejvíc s těma hadrovýma králíkama?“

Jan přikývne.

„Hrozně jsi vyrostl a hračka by se ti nevešla do kapsy. Ale takovej malej králíček ti snad přinese štěstí. A až se vrátíš, všechno mi povyprávíš. Bude to, jako bych tam s tebou

byla.“

Jan mámu prudce obejme.

Jenže pak klapnou balkonové dveře a Jan mámu pustí. Zatváří se rozpačitě. Ale ona ho jen pohladí po rameni.

„Utíkej.“

Jan se ještě podívá na přívěsek, pak ho stiskne v dlani a vyběhne.

**

Soupeř nakopne míč a Jan schytá ránu přímo do zmrzlého stehna. Příšerně to štípne a navíc se míč odrazí k volnému protivníkovi. Jan se rychle otáčí, jenže uklouzne a celý se vyválí v tajícím sněhu.

Zápas je skoro u konce a jemu se už nechce na nohy. Ani trochu. Sice se nakonec postaví, ale stejně ztěžka popadá dech a jen se dívá, jak se kluci v červených dresech valí k jejich brance. Zatím nikdo gól nedal, ale Jan si je jistý, že teď inkasují. Útočníci si vymění míč přes vápno a střela opravdu míří za brankáře. Naštěstí se odrazí od tyče, a přestože hned následuje druhá, Radek skluzem dokáže zabránit gólu.

Tráva před bránou je dávno vytrhaná a Janovi je jasné, že se Radek musel pořádně sedřít. Vlastně ho za tu obětavost obdivuje.

Všimne si, že mu řetízek od mámy vyskočil zpod dresu. Honem ho dává zpět.

Najednou letí míč dlouhým nákopem dopředu. Jan tady zůstal zapomenutý. Rozběhne se za balonem. Funí a snaží se překonat pálení v plicích. Naštěstí míč na čvachtavém povrchu rychle zpomalí a Jan ho s vypětím všech sil doběhne. Je ale hodně na boku a obránci soupeře se řítí zpět. Mají k brance přinejlepším stejně daleko, možná i blíž. Navíc oni nepoběží s míčem.

Jan zkouší překonat řev celého těla, že už stačilo. Peláší k brankáři. Slyší výkřiky spoluhráčů i lidí, kteří fandí na malé tribuně.

Všimne si, že na druhé straně neběží jen obránci, ale i Tomáš, který před pár minutami střídal. Jeho dlouhé, nešikovné nohy jsou teď ale výhodou. Vcelku snadno se dostane na úroveň obránců a křikne: „Přihraj!“

Jan se napřáhne, ovšem v tu chvíli Tomáš padá k zemi. Drsně ho podkopl vyčerpaný obránce. Ozve se bolestivý výkřik a všichni se podívají na rozhodčího. Obránci se zastaví, ale rozhodčí ukáže výhodu pro útočící hráče. Pro Jana, který spíš setrvačností běží dál. Ale Jan nechá míč míčem a zamíří ke svíjejícímu se Tomášovi.

„Balon, vole!“ ozve se některý ze spoluhráčů.

„Co děláš?!“ řve trenér.

Jan je ignoruje. Vidí jen Tomáše, který se snaží vzpamatovat z nečekaného pádu.

**

Někdo ho postrčí tak silně, až spadne na věšáky. Jen o kousek vedle a pověsil by se za ucho. Ani se nechce domýšlet, jak by to bolelo. Možná by ale krev zchladila zlost spoluhráčů a všech kolem.

Nenápadně se rozhlédne a všimne si hloučku obránců. Radek si právě mokrým ručníkem čistí rozedřenou nohu.

„Já se zrakvím, a ten kokot nechá padnout jedinou pořádnou šanci na gól,“ mručí se zaťatými zuby, jak ho voda štípe v ráně.

Jan se co nejrychleji převlékne a cestou ven schytá další rány. Některé rádoby nenápadné, jiné otevřeně naštvané. Všechny minulé góly jsou zapomenuty a spoluhráči řeší jen tenhle jediný, který nedal. Který by ale nejspíš ani nezvládl dát, protože už prostě nemohl.

A aby všeho nebylo málo, když vyjde ven, opírá se o zábradlí pan Nováček. Asi čeká na trenéra.

„Tady to ale smrdí,“ prohodí.

Jan se rozhlédne. V padající mlze jsou teď jen oni dva. Natáhne do nosu studený vzduch.

„Takhle to tady smrdí vždycky.“

„Domácí smrad bývá nejhorší. Člověk zblbne a přestane ho vnímat,“ povzdechne si. „Nechat v tomhle čutat děcka by mělo být trestný.“

Jan neví, co na to říct, ale Nováček se usměje: „Hrál jsi dneska dobře.“

„Vždyť jsem nedal gól. Měl jsem jít na bránu.“

„Šel jsi za kamarádem. Ten si toho asi bude cenit víc, než kdybys dal pět gólů.“

„Jenže teď mě všichni nenávidí. Kvůli mně jsme přišli o bod.“

„Gól nebo bod za pár týdnů vyšumí. Ale ten vysokej kluk si tohle možná zapamatuje navždycky.“

„Spíš ne. Vím, jak to bývá.“

„A jak to bývá?“

„Jako s mým tátou. S nikým z dětství se už dneska nebaví. Jenom s chlapama ze šachty. Z tý opravdový i z hospody. A taky se sousedem. Ale jinak ne.“

„Vždyť většinu těch chlapů zná od školky.“

„Jo?“ ptá se Jan trochu nevěřícně.

„Znám je i já. Hrávali jsme spolu fotbal, kouřili za školou.“

„Vy jste kouřil?!“ vyjekne Jan překvapeně.

„Byl jsem malej a blbej. A nevážil jsem si kamarádů. Samý chyby,“ prohodí nevesele.

„Jak to? Vždyť jste teď slavnej. Hrajete v Německu. A vidím spoustu lidí, s kterýma mluvíte.“

„Přesně. Chodí si pro podpisy slavnýho hráče. Ale za Vojtou Nováčkem nejde nikdo.“

Nováček se zadívá do dálky, kde se mísí smog s vločkami, které se znovu začínají sypat. Pak jako by se probral a zase se usměje.

„Co chci říct, je, žes udělal dobře. S fotbalem stejně za pár let skončíš, ale kámoš ti zůstane.“

„Ale já nepřestanu. Chci být jako vy! Dobrej! Hrát po světě a dávat góly.“

„Není to taková sranda.“

„Jenže pak třeba nebudu muset na šachtu.“

„Rubat, nebo chlastat?“ mrkne na něj Nováček.

„Obojí.“

Nováček se na něj zadívá a Jan po chvíli dodá: „Rád bych… I třeba pro mámu něco udělal. Jestli…“

Hlas se mu zadrhne, ale Nováček rozumí.

Jestli máma přežije.

„Máš skvělý, technický nohy a rychlý oči.“

„Oči?“ nechápe Jan.

„Vidíš víc věcí a dřív než ostatní. Proto dobře přihráváš a proto ti vycházejí kličky. Jenže v zápase nevydržíš. Musíš potahat výdrž i výbušnost. Musíš makat. A samozřejmě zkoušet nový věci, učit se. Koukat na ostatní. Něco ti můžu ukázat i já, jestli chceš.“

„Chci! Jasně že chci!“ vyhrkne šťastně Jan. Urážky a rány z kabiny se náhle zdají zcela nepodstatné.

**

V úterý po tréninku bude mít druhý. Osobní s Nováčkem! A zítra půjde Jan běhat, ale běžet se mu chce vlastně už teď, když se vrací domů. Bojí se, že nadšením každou chvilku vybuchne. Táta spadne ze židle, až mu tohle Jan řekne.

Nebo se napije.

Jan zaváhá. Možná o Nováčkovi otci radši nepoví.

Navíc… Jan zpomalí a náhle si připadá divně. Pan Nováček přece ví, že je máma nemocná. Co když nabídl pomoc s tréninkem jen kvůli tomu? Nebo co když doufá, že přes Jana získá zpět starého kamaráda z dorostu? Nejde místo pomoci nadějnému klukovi o lítost nebo vypočítavost?

Čím víc nad tím přemýšlí, tím se mu ta dvě vysvětlení zdají pravděpodobnější. Vždyť Jana vůbec nezná. Proč by mu měl jen tak pomáhat? V hloubi duše totiž Jan ví, že si pomoc nezaslouží. Že není dost dobrý a nikomu by za takovou hezkou věc nestál.

**

„Neměli bysme domů?“ zatahá za rukáv otce, který právě řve z pár centimetrů do ucha chlapovi sedícímu u stolu s nimi.

Jan neví, jestli muž na vedlejší židli částečně ohluchl v rachotu sbíječek, nebo jenom otec v opilosti nevnímá, jak moc křičí.

„Máma je dneska dobrá,“ houkne otec a podívá se na Jana skelnýma očima, než se vrátí k hovoru s kamarádem.

O chvíli později se ještě otočí zpět s ultimátním argumentem: „Stejně nemáme dopito.“

Rozmáchle ukáže na Janovu žlutou limonádu a své větrající pivo. Je vypité do půlky a otec se ho nedotkl celou dobu, co tu Jan sedí. Teď do sebe totiž s kamarády láme panáky.

Jan se zavrtí. V propocených teplácích a bundě je mu zima.

Zrovna se vracel domů z běhu, když otec vyprovázel před hospodu vousatého kašlajícího starce. Možná tedy nebyl starý, ale působil tak. Otec chytil Jana vesele kolem ramen a vtáhl ho dovnitř, že si musí posedět a pokecat jako chlapi. Jenže na syna v podstatě hned zapomněl, protože ho odtáhl k pultu další horník. A ani později, když donesl limonádu, už na chlapský pokec nedošlo.

Po další půlhodině má Jan sklenici dávno prázdnou a v pivě se už jen velmi výjimečně vyloupne bublinka. Neubyl ho ani hlt. Otec právě rozhořčeně nadává na politiky. Jak odmítají dát horníkům, co si zaslouží, i když by bez uhlí celá republika zmrzla na rampouch.

Jan vezme otce za rukáv.

„Tati… Tati!“

Otec drobnou dlaň nerudně smete a dál si syna nevšímá. Jan zaváhá, ale pak začne couvat ke dveřím. Bojí se, že ho každou chvilku někdo zahlédne a upozorní otce, ale všichni se věnují pití. Nesouvisle melou a snaží se přeřvat zbytek hospody.

Venku padla tma a studený vzduch do Jana udeří jako facka. Přesto, když zavře dveře, užívá si ticho. Aspoň do chvíle, než mu dojde, že za ním leží jeho budoucnost. Všichni z tohohle města skončí ožralí, s černými řečmi a plícemi.

Rozběhne se.

Pryč od Šachty. Jenže děsivé myšlenky běží s ním.

**

„Jseš celej zmrzlej. Honem sundej oblečení a utíkej do sprchy. Naliju ti zatím čaj.“

I když je to domů kousek, má Jan pocit, že se mu za tu chvíli zažrala zima až do kostí. A studená limonáda mu taky neudělala dobře. Je si ale jistý, že zítra na trénink s panem Nováčkem půjde, i kdyby měl zápal plic.

Bleskově ze sebe strhává oblečení a koukne na mámu, která jde pomalu do kuchyně. Klopýtne a musí se opřít o futra.

„Mami!“ vyhrkne a s tepláky u kolen se k mámě vrhne. Samozřejmě po dvou krocích upadne a praští se o skříňku.

„Janku! Co je ti?“ snaží se k němu přiskočit máma, ale tělo ji zradí a taktak se zachytí.

Jan si nadává, jaké je blbé nemehlo. Ruka ho pěkně bolí, ale co nejklidněji řekne: „To nic. Ty jseš v pořádku?“

Nechce, aby si máma dělala starosti, a navíc zítra má trénink s Nováčkem. Tam půjde, i kdyby se ukázalo, že je ruka zlomená.

Vyškrábe se nahoru. Máma ho obejme. Jejich hlavy se dostanou k sobě a najednou Jan ucítí podobný dech, jaký mívá většinou otec.

„Tys pila?“ zeptá se vyjeveně.

„Ale ne,“ odpoví máma hodně rychle. Přistiženě.

„Přece nemůžeš, když se léčíš.“

„Měla jsem jenom po dně. Bylinkovou. Bolel mě žaludek, víš?“

„Zase jsi tolik zvracela?“ lekne se Jan.

„Ale ne. Běž do té sprchy. Už je mi dobře,“ pohladí ho máma.

Jan ji obejme ještě pevněji. Tak silně, jak moc se o ni bojí. Co když léčba nezabere? Co když se rakovina rozšíří a mámu sežere jako hnusná housenka letní květ.

„Vždyť ze mě vymačkáš duši,“ řekne máma, ale pak ho sama obejme stejně pevně.

Když pak Jan míří do koupelny, zeptá se máma ještě: „Tátu jsi nikde nepotkal? Říkal, že jde na jedno.“

„Chvíli jsem tam s ním seděl. A měl fakt jenom jedno,“ odpoví a zavře se do koupelny.

Nejdřív se směje své chytrácké odpovědi. Táta měl opravdu jediné pivo, na panáky se máma neptala. Jenže pak už mu to tak vtipné nepřipadá. Co si máma pomyslí, až se otec vrátí domů úplně našrot? Že jí Jan lhal? Napadne ho, že za ní ještě zajde. Jenže teď už je mokrý. A později, u večeře, nenajde Jan odvahu. Nakonec radši rychle zaleze za svou plentu do postele a předstírá, že usnul. A připadá si ještě hůř, protože jde o další lež.

**

„Nesnáším tě!“ křičí Jan a do očí mu vztekem vhrknou slzy.

„Ještě chvíli se předváděj a já ti dám důvod, abys brečel,“ pod klidným tónem otcova hlasu čeká gejzír zlosti, která může každou chvíli vytrysknout.

Jan ví, že by měl mlčet.

„Závidíš mi, že můžu něco dokázat, zatímco ty jseš užitečnej jak deštník na poušti!“

Otec mlčí, tvář mu ztvrdla.

„Janku, vždyť o nic nejde. A je pravda, že kašleš,“ snaží se mu domluvit máma, aby debata rychle skončila.

„V tomhle městě kašle každej! A tys mě pustila! Musíš dodržet slovo!“ nedokáže Jan skousnout pocit křivdy.

„Prosím,“ těká máma pohledem z Jana na otce a zpět.

„Pan Nováček na mě čeká. Prostě jdu,“ otočí se Jan a popadne bundu. O chvíli později sedí na zemi a nechápe, jak dokáže otec tak rychle rozpohybovat svou velkou ruku. Tvář zatím nepálí, jen mu připadá podivně cizí.

Máma v podstatě visí tátovi na ruce napřažené k další ráně.

„Nemlať ho do hlavy,“ zaprosí máma.

„Máš pravdu. Blbej je už teď dost.“

Popadne Jana druhou rukou a táhne ho do ložnice.

„Vždyť je nemocnej. Potřebuje do postele,“ smlouvá máma.

„Na drzost je zdravej dost, tak snese i nějakou výchovu. Až bude velkej a silnej, tak s ním už nic neuděláme. Jenom tady budeme mít nevycválanýho, drzýho zmetka.“

Otec zavře dveře a nechá mámu za nimi. Jan vidí zčeřeným sklem dveří, že sáhla na kliku, ale nezmáčkla ji.

Když se ozve první rána páskem, stín sebou trhne. Při druhé zmizí.

Nejspíš odešla do kuchyně, napadne Jana, který drží zuby u sebe. Možná si zacpala uši.

Je odhodlaný ani nehlesnout. Co kdyby ho zaslechla?

**

„Jseš vůl. Kdybys po druhý ráně začal brečet, tak tě nechá,“ radí Filip, Janův bratr, zatímco jdou městem domů na rodinnou večeři.

„Nechtěl jsem,“ zamručí Jan.

„Nechtěl, ale nakonec jsi stejně nevydržel, co?“

Filip má samozřejmě pravdu, ale Jan to nechce přiznat. Radši mlčí.

„Vždycky vydrží on dýl mlátit než ty nebrečet. U mě to bylo stejný. Jenže já na to přišel vcelku brzo.“

„Nejsem pitomej. Vím to. Akorát nechci, aby vyhrál!“ odkopne Jan rozčíleně kámen.

„Tohle není fotbal. Tady prohrávají všichni. Koukni se kolem sebe.“

Jan se skutečně rozhlédne. Kolemjdoucí se mračí do chodníků, nebo výhrůžně pozorují ostatní, jako by každý cizí člověk svíral nůž. Jediný zářivý bod je starší muž v křiklavě jasné větrovce. Klikatě si razí cestu mezi lidmi, kteří mu radši ustupují, protože se bojí, aby je nepozvracel.

„Támhleten dneska očividně vyhrál,“ ušklíbne se Jan.

Filip se zasměje a přikývne: „Dneska jo, ale myslím, že zítra prohraje o to víc. A ty asi takhle nechceš vyhrávat.“

„Nikdy! Já rozhodně pít nebudu. A nějak ukecám Nováčka, aby mi dal ještě šanci a mohl jsem s ním přece jenom trénovat. Aspoň těch pár týdnů, než se doléčí a odjede.“

„Prostě příště začni brečet. Na fotbal potřebuješ dobrý nohy, a ne jelita od řemene.“

**

„Výborný, mami,“ usměje se Filip.

„Ty bys to určitě uvařil líp,“ pronese máma skromně.

„Co mariáš? Nedáme?“ mrkne Filip na Jana.

**

Table of Contents

Listopad 1994