Natalie T. Wolker

BARVA TICHA

Edice PETUNKY

Huntířov, 2026

© Natalie T. Wolker, 2026

Vydalo v roce 2026 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

Web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

jako celkově 204. a 150. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Obálka: Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88516-44-6 (epub)

ISBN 978-80-88516-45-3 (mobi)

Upozornění:

Kniha obsahuje vulgarismy a téma alkoholismu.

Věnování

Pro ty, kteří se báli zmlknout, aby se skutečně slyšeli.

1. kapitola

Změny v životě se dějí. Nevadí mi. Obzvlášť, když se týkají holek u mě v posteli. Ale tahle je jiná. Stojím ve dveřích svého pokoje a sleduji stěhováky, jak postupně vynášejí poslední Thomasovy věci. Krabice s oblečením, plakáty, pár desek do gramofonu, které mi dovedly lézt na nervy, a knihy o baletu. Berou vše. Vše až na televizi s konzolí. Tu milosrdně nechávají na obvyklém místě. Mé oči sklouzávají ze stolku až ke gauči a zase zpět. Nuceně polykám. No co? Můžu teď hrát za dva a vždy být vítězem. Geniální. Tak proč vím, že jsem prohrál?

Do prdele už. Nebudu fňukat. Já nejsem ten, jemuž nařídili psychiatrickou léčbu. Nejsem ten, komu se zabila přítelkyně. A ani náhodou nejsem chudáček zavřený papánkem ve vlastním bytě. Můj život jde dál jako dřív. Ačkoliv… vůbec.

Nečekám, dokud je vše pryč. Beru si bundu s peněženkou. Kontroluji její stav zběžnou prohlídkou. V jedné z přihrádek se líně povaluje pár posledních babek. Pro teď naprosto dostačující. Dva dny před výplatou zvládnu celkem hravě zalepit i jimi. Kdo mi ale teď zabrání, abych si šel koupit nesmyslně drahý pivo? Já ne. Navíc pití je aspoň rozhodnutí patřící mně. Nechci, aby mi kdokoliv říkal, co je rozumný. Rozumný totiž bývá synonymum pro mrtvý.

Cítím, jak se mi rty křiví v cynickém úšklebku, jenž tak vyhovoval Thomasovi. Mé koutky se okamžitě nad tou myšlenkou stahují, jako bych dostal facku. Manekýna. Ten zatracenej perfekcionista, kterýmu zdánlivě všechno šlo.

Pokouším se o svůj typický nemám-zájem výraz a raději se více choulím do límce bundy. Na ulici se za mnou otáčí pár pohledů žen. Reflexivně se na ně usmívám, ale stíhám se zastavit ještě dřív, než ho vůbec dovedou zaregistrovat. Flirtovat budu, až…

Beru útokem první supermarket cestou. Prodavačce zdráhavě dávám poslední papírovku, na níž mi vrací sotva pár centů. Když budu vynalézavý, dokážu se z nich najíst. Ostatně v kredenci bych snad ještě mohl najít alespoň dvě čínský polévky. Třeba i víc. Vím, že si Thomas stěží bude přivlastňovat něco jiného než své oblečení a osobní věci. Pro jistotu se však vracím a dva sáčky instantního nic beru s sebou. Když bude nejhůř, máma mě o hladu nenechá, i když by mě zrovna tohle dost sralo. Jsem dospělej chlap. Dokážu se o sebe postarat. A pár blafů z práce jsou pro mě snesitelnější představou.

Krevetová a kuřecí. Dost základní, jenže ve výsledku si jsou chuťově minimálně podobné. S povzdechem je beru do dlaní. Procházím skrz regály ke kase, když se zastavuji u flašky s připravenou směsí na lívance. Při pohledu na nálepku si vzpomínám na Claru. Zatínám intuitivně ruku v pěst. Sakra, cestu ven si razím i přes pár lidí. Sem tam do někoho neohrabaně strkám. Není čas brát ohledy. Platím a mizím zpět do kutlochu.

Než vůbec stačí zaklapnout dveře, pouštím bundu přímo na zem a první si sedám na gauč i s poloprázdnou igelitkou. Je divný necítit zvlnění polstrování po dosednutí jiného člověka. Celkově všechno kolem najednou působí cize. Vzduch je těžší, a i světlo se zdá o něco tmavší. Je zvláštní, že mi chybí jeho protivný čančání před zrcadlem a jakékoli dementní poznámky, kterými rozhodně nešetřil. Nebo jeho buzení ve dvě ráno, když nemoh spát a chtěl si zapařit střílečku. Teď mě nebudí nic. Jen vlastní hlava. Bouchám dlaní do gauče pod sebou. Proč si předměty uchovávají vůbec nějakou paměť? Nebo jsem tím úložištěm vzpomínek já?

Musím si koupit gauč pro jednoho. Ne, křeslo! Jo, křeslo je stejně hustý jako já. Navíc mi nějaká buchta může dát taneček na klíně, aniž bych ji dvakrát pobízel. Ono takové poposednutí způsobí kolikrát víc škody než promyšlený pohyby.

První lahváč načínám o stolek pod televizí. Hořká bublinkatá tekutina příjemně šimrá o patro, než polykám. Láhev je po třech locích pryč. Ještě že mám dvě další. Druhé pivo ucucávám s větší láskou. Bojím se dojít až na jeho dno. Protože mi fakt nesedí tu sedět nasucho jako nějaký… Ani moje myšlenky už nejsou schopný vyplodit pořádně rajcovní přirovnání.

Zapínám telku. Nemám chuť hrát hru. Výsledek teď už bude pořád stejný – vítězství znamenající neviditelnou prohru.

Poslední pivo načínám a nechávám ho stát před sebou. I když je to podělaně nemožný, pořád čekám něčí společnost. Možná bych měl jít do klubu. Najít si tělo, co mě rozptýlí. Akorát zítra je škola, pak pohřeb a v noci šichta v LuckyHen. Můj slavný život v kostce: tanec, smrt, smažený kuře.

Musím si teď platit bydlení z části sám. Thomasův otec mě tu sice nechává bez placení nájmu, ale cena energií je téměř srovnatelná. Do prdele, sere mě, že jeho nabídku nemůžu spláchnout do hajzlu. Do konce studia mi však zbývají ještě dva roky. Do té doby musím jet dle domluvených pravidel. Pravidla, už jen samotné slovo ve mně vyvolává osypky.

Dva a půl chlapa na obrazovce vnímám skrze domluvený smích. Je výhoda mít ho podkreslený. Nemusím se namáhat chápat trapné vtípky bez pointy. I proto svět miluje americké sitcomy. Možná jsem si místo jídla měl koupit krabičku cigaret. Nekouřím často. Jen když se naskytne příležitost. Avšak vidina žmoulajícího filtru mezi prsty je teď vlídná oproti prázdnému civění na bednu s pohybujícími se obrázky.

Hudba? Asi by mě donutila tančit. Tenhle byt je tak akorát na občasné fungování. Kdybych zkusil piruetu, nejspíš bych si ukopnul palec o kus nábytku na jeho druhé straně. Jo, do háje, potřebuju jít do toho podělanýho klubu. Za dva protivně vleklý dny. Ani brigáda v rychlém občerstvení mě moc nerozptýlí, ačkoliv bude Brenda na šichtě. Kdyby jí nebylo čtyřicet, seknul bych ji. Má pěkný kozy. Tenhle tok myšlenek se mi zamlouvá mnohem víc. Můj kamarád se probouzí k životu. Mohl bych… Ne, radši to zapiju. Třetí láhev do mého hrdla klouže snadno. Konečně je čas jít sebou praštit do postele.

Koupelnu beru zběžně. Nikdy jsem nebyl přehnaně háklivej na hygienu, ale s nevyčištěnou držkou bych neusnul. Když jdu do svého pokoje kolem toho Thomasova, neúmyslně zrychluji kroky. Jsem vděčný, že cesta netrvá dlouho a dveře se za mnou zabouchávají dřív, než stačím nadhodit myšlenku, co asi teď dělá.

Mé tělo se boří do matrace s hlasitým plesknutím. Zavírám automaticky oči. Nechávám se uhoupat alkoholovým oparem, dokud se ozvěnou mého dechu nestává mé vlastní chrápání.

Jsem uprostřed davu. Spolužáci mě hecují k pití. Už ani nevím, kolik jsem toho do sebe kopnul. Všeobecné nadšení mě však strhává. Dopíjím další plechovku piva, když tu se nálada mění. Zkouším hledat důvod, jen je těžké se soustředit. Zvenku se ozývají sirény. V tomhle šíleném městě nic neobvyklýho. Tak proč začínaj ostatní panikařit?

Snažím se zbystřit smysly a až teď mi dochází, že se vzduchem nese mužský řev.

Budím se trhnutím propocený do poslední nitky. Dávám se rychlostí blesku do kupy. Škola začíná za pár hodin. Tak proč je nestrávit v práci?

V LuckyHen mě vítá vůně oleje. Bez otálení se rozvaluji na gaučík, který je zastrčený u kuchyně. Josh u kasy mou přítomnost vítá a já, s hbitostí zloděje, kradu každé jeho rozptýlení jako své vlastní.

„Fešáku, jsi tu ňák brzo,“ ozývá se hlas Brendy zezadu z kanceláře.

„Jsem závislej,“ odpovídám, „na vůni cholesterolu.“

Zasměje se a já zavírám oči. Zvuk fritéz mi hraje ukolébavku, v níž se mi všechno zdá jednodušší, protože blafuju. Vymýšlím šméčka, kličky, omluvy a hromady výmluv. Kdykoliv totiž usínám, přísahám si, že zítřek bude jiný. Že snad vstanu dřív, půjdu běhat, přehnu dvě holky ze školy na záchodech a vše bude jako dřív. Místo flašky činy, místo nevědět kam, mít nějakej cíl. Tetelím se bláhově ve vlastní lži plné falešné útěchy, dokud se neprobouzím.

2. kapitola

Piruety jsou peklo. Ale odskočený ještě mnohem víc než to. Jsou mučením, které se převléká za vznešenou disciplínu. Stačí nepatrné odchýlení, nepozornost při zpevnění středu těla a z tanečníka se stává hrbící se cosi. Z elegance přímo do komické šerednosti.

Potím se. Je nesnesitelný vedro. Venku vládne léto a newyorská betonová džungle si vybírá svou daň. Při další otočce už myslím pouze na orosené pivo klouzající mým hrdlem. Musím polknout. Ta chuť. A co hůř, můj žaludek si nejspíš pamatuje včerejší piva a sám tvoří vlastní choreografii, která by nemusela dopadnout nejšťastněji. Clara by… Polykám žluč vyvolanou vzpomínkami. Super dopoledne. Fakt.

„Příště budeme cvičit s Thomasem. Jeho otec bude všemu přihlížet. Všichni, kteří se účastní dnešního pohřbu slečny Hellerové, tu teď zůstanou. Zbytek může pro dnešek jít.“

Lektorka si po odříkání strohých informací sbírá své věci a já čekám, kdo se rozloučí s dívkou představující naději celé naší školy. Napočítávám sotva deset hlav. Nikdo z nás nedrží v ruce ani kytku. Jsem hlupák. Nenapadlo mě to. A teď bych na ni vlastně neměl ani peníze.

Jo, super den.

Zasmušile následuji smuteční pochod. Vineme se jako had z učebny až do auly, kde stojí ředitelka. Sedám si na jednu z židlí. Netuším ke komu. Jediná tvář, která sem skutečně patří, tu není. Thomas. V jeho stavu by nejspíš ani přijít nedokázal. Od tragické události je z něj chodící schránka špičkového tanečníka. Stal se z něj robot plnící příkazy svého otce.

Prohrabuju si rukou vlasy. Úkosem si všímám dvou stolů plných jídla. V hlavě se mi ozývá maličká naděje v podobě vyhlídky alkoholických nápojů. Nechci se opít, jen se hodit do pohody.

Večer mám směnu, navíc by bylo vůči Claře nedůstojné se ztřískat. Jedna sklenička by však dokázala alespoň něco otupit. Ředitelka čte nekonečně mnoho řádků připraveného proslovu.

Proč je ta řeč tak dojebaně neosobní? Proč se tu všichni tváří, že ji znali, ale ve skutečnosti veřejně lžou? Nechci pohřeb, až umřu. Vypadá totiž jako pěkná slátanina uměle prezentujících se emocí. Musím si vydělat a založit fond na největší párty v tomhle velkoměstě. Jo, budu šetřit a až umřu, všichni se opijou. Pozítří si začínám odkládat, slibuju si odhodlaně. Protože zítra se nechci držet zpátky. Potřebuju si zapíchat, úpím vnitřně.

Slova z úst všech přítomných již nevnímám celistvě. Znějí mi v uších jako bzukot hmyzu a v hlavě si opětovně bolestně připomínám, jak jsem pošťuchoval pár, jenž měl dobýt svět v tanečním duetu. Možná když přece jenom ojedu Brendu, bude se to počítat jako dobrý skutek. Uvidíme, v jaké náladě bude na směně. A říká se, že starší dámy mají co předávat. Jo, asi bych ji teď klidně přehnul.

Aula tichne. Jednotlivci postupně předstupují před fotku bledé dívky v kostýmu, kdy drží deštník. Pamatuji si na tohle její sólo. Bylo snad tím nejlepším, které jsem za svůj život viděl. Měla by tu být s námi a místo poslouchání kondolencí přijímat kytice a ocenění. Teď tam stojí stolek se svíčkami. Někdo je naaranžoval do tvaru srdce, z čehož se mi chce blejt. Další důkaz sterilnosti dnešního rozloučení. Přitom by stačilo, kdyby se někdo dal minimální práci s tím ji skutečně poznat. Kéž by se alespoň stačila dostatečně proslavit, aby vzbuzovala zasloužený zájem široké veřejnosti. Zapaluji jednu z přichystaných svíček a poklekám.

Chci jí říct, jak mě celá lapálie mrzí. Jak moc bych si přál, aby tu byla s námi. Se mnou. S Manekýnou. Já bych pařil na konzoli a oni dva by se postarali o jídlo, dokud by se s Manekýnou nesebrali a nešli si do vedlejší místnosti užít milenecké radovánky. A já bych buď pařil dál, nebo šel do klubu, kde bych si zapíchal taky.

Z mých úst nevychází nic. Ostatně, co říct, když už nic neuslyší? Spěšně pokládám mihotající plamínek před její tvář, abych uvolnil místo těm, kteří se vypovídají i za mě. Že dívku neznali, je věc druhá, ale vzhledem k přítomnosti školního tisku jim vlastně ani nemůžu nic říct. Krutá realita velkého světa je prostá. Musíte být dravci, abyste uspěli. Protože za vámi se hromadí celý zástup dalších, kteří se s vámi dokážou měřit.

Vkládám do úst jednu z jednohubek. Do ubrousku balím osminku pizzy a nenápadně se vytrácím směr práce. Mám hromady času. Avšak zůstat v budově školy už nedokážu. Lidi kolem jako by žili v úplně jiném světě než já. Studenti řeší večerní posezení u drinku nebo další z mnoha vystoupení, jež je čeká. Všichni žijí dál. Až na mě. A samozřejmě Thomase. My dva stojíme na jednom místě bez hnutí. Téměř dvojitá směna u friťáku proto zní alespoň jako něco. Navíc v den výplaty.

LuckyHen, jak se náš řetězec jmenuje, na mě vyhlíží hned, co vylézám z metra. Vývěsní štít by snesl již drobnou opravu, ale interiér je celkem zachovalý. Ačkoliv nejsem častým strávníkem, dnes uplatním zaměstnaneckou výhodu – menu vlastního výběru za směnu zdarma.

U kasy stojí jeden z brigádníků. Jeho jméno neznám, jeho ksicht od vidění však ano.

„Zdravíčko,“ prohazuji a mizím za pultem v kuchyni.

Mladík se odhodlává k pokývnutí. Oba víme, že s největší pravděpodobností po létě skončí. Navazování bližších vztahů je tedy zbytečně vyčerpávající.

„Ahoj,“ zdravím se s uklízečem na chodbě a mířím ke skříňce, kde se v rychlosti převlékám. Ani nezaznamenávám příchod Brendy, na který mne upozorňuje až její významné odkašlání.

„Hele, fešáku, proč tak časně? Vždyť začínáš až za tři hodiny.“

Mé koutky se vlní v úsměv. Takhle se mnou dokáže mluvit jen ona.

„To tvůj šarm, víš? Pořád mě to sem za tebou táhne. A navíc si dneska dám něco extra z naší krásné restaurace.“

„Takže jsi švorc.“

Má mě přečteného. Ví, že tu jím, pokud musím.

„Nebo mám prostě chuť na šťavnaté kuře plné přepáleného oleje a na colu, co mi přivodí infarkt před čtyřicítkou.“

„Hmm, spíš kolem padesátky. Hejbeš se,“ míní s pokrčením ramen a sama se převléká.

Po očku pokukuji, jak si sundává vršek. Nejsou tu oddělené šatny, což se dá považovat za výhodu i nevýhodu. Popravdě mi na tom nesejde. Jsem zvyklý, že na mě lidi civí.

„Nechceš se najíst se mnou?“

„Fešáku, víš, že mám pro tebe slabost, i tak ti musím dát košem. Čekají mě papíry.“

„A ty utečou?“

„Přinesla jsem si s sebou kebab.“

„Aha,“ vzdávám se. Protože LuckyHen je proslulý pouze blafy a ještě většími blafy. Kebab se dá oproti tomu považovat za zdravou výživu. „Tak dobrou chuť.“

„I tobě.“

Rozcházíme se každý na opačnou stranu. Já k pokladnám, ona do kanclu. Stojím před mladíkem. Na jeho jmenovce je ošoupaným písmem napsané Xavier, ale vím, že s největší pravděpodobností mu nepatří, jelikož má na sobě putovní uniformu pro nováčky. Firmě se nevyplatí neustále přidělávat další kusy, když se do dvou měsíců stejně s brigádníkem rozloučí. A tak se Xavier stává údělem pro každého začínajícího.

„Xaviere, prosím, dám si dvojitej číz, hranolky, ledovej čaj, zmrzlinu a jako omáčku krevetovej koktej,“ naschvál volím oslovení a vidím, jak kluk přede mnou rudne, ale jinak mlčí. Znám jeho pozici. Dobrého půl roku jsem se Xaviera nezbavil ani já.

„Ještě něco, pane?“

„Víc mi neproplácí,“ bavím se nad jeho úslužností. Popravdě, být někdo zkušený za pokladnou, nedostal bych tu zmrzlinu.

Sedám si do jedné z kójí a čekání si krátím spořádáním pizzy z rautu. Sedačky jsou potažené koženkou hořčicové barvy. Polstrování není ani moc prosezené, a tak se mi sedí celkem fajnově. Moje bašta přistává na desce stolu rychle.

Pomalu do sebe soukám sousto po soustě, dokud se neprokousávám ke zmrzlině s ovocným přelivem – mé nejoblíbenější položce z naší nabídky. Nový Xavier se kouká během mého hodování minimálně třikrát na hodinky. Krátí se mu čas do konce šichty, vím. Ale i tak mě bezděčné pokukování po rozlítaných minutách dost baví.

Jakmile dojídám, zvedám se s tácem v ruce a úsměvem na tváři.

„Někam spěcháš? Za holkou?“ snažím se být milej. „Za chvilku mi stejně začíná směna. Neboj, šéfový nic neřeknu.“

„To je dobrý. Potřebuju prachy.“

„Dostaneš je.“

„Ne, díky,“ stojí si za svým, a tak snažení vzdávám s pokrčením ramen.

„Jak chceš. Tak si jdu ještě na hodinu dáchnout dozadu.“

Lehám si na gaučík jako předchozí den a zavírám oči. Nespím, spořím energii a hlavně trávím. S novým Xavierem je zábava asi jako s hopíkem. Můžeš s ním hodit o zem, ale stejně se ti poslušně vrátí.

„Fešáku, vstávat, vod parády tě tu zase úplně nemám.“

„Co Xavier?“

„V šatně.“

„Tak fajn,“ neochotně se zvedám a jdu obhlídnout terén.