Lenka Poláčková

YA čtu, 2024

ukázka z e-knihy

1900

Rituální vražda!

Kam zmizela krev?

1. dubna 1899 bylo v lese Březina poblíž obce Polná nalezeno mrtvé tělo devatenáctileté Anežky Hrůzové. Vrah dívku podřezal, na místě nálezu však podle svědectví chyběla její krev.

Ze zločinu byl obviněn židovský mladík Leopold Hilsner a spekulace o rituální vraždě na sebe nenechaly dlouho čekat. Středověká pověra, nešťastná souhra okolností, dat a svátků, nebo skutečné židovské spiknutí? Krev křesťanských panen do macesů, nebo jen prostá nenávist?

Případem žije lid i tisk, babky pokřikují jméno Hilsner z pavlače na pavlač, kramáři na jarmarcích o něm zpívají a za krejcar prodávají noty, poslanci ve sněmovně se dohadují, kam zmizela Anežčina krev.

Jak skončí Hilsnerův případ, když národ už ho odsoudil? A jak nás pak budou soudit dějiny?

1

„Stárneš, hochu.“

Ten povzdech se rozletěl místností; zašeptal mezi nekonečnými stohy papíru, zakroužil nad pracovním stolem, jen aby nakonec utonul v těžkých závěsech a vzorovaných tapetách.

A přece nezmizel docela. Stárneš, opakovaly mi hodiny zlomyslně usazené na vršku knihovny. Stárneš, vysmíval se mi popelník, do kterého si odklepl viržinko snad každý kromě mě. Stárneš, zvonily broušené karafy schraňující to nejlepší pití pro nejlepší klienty.

Stárnu a nic na světě to nedokáže zastavit.

Snad jedinou útěchou mi mohlo být, že jsem v tom nebyl sám; stárli jsme úplně všichni. Mí někdejší přátelé a kumpáni teď jeden po druhém padali do pasti manželství, přebírali rodinné podniky, budovali domovy, hýčkali si své ženušky, očekávali děcka. Vrhali se stále hlouběji a hlouběji do zákrut toho dospělého života, kterému jsme se společně vždycky tak lehkomyslně vysmívali. A přitom se nezdálo, že by je to trápilo.

Kdy bych si byl pomyslel, že zrovna já budu v pátek pozdě odpoledne zalezlý v kanceláři? Že budu odevzdaně hledět z okna vstříc plynovým lampám, poslouchat klapání kočárů po ulici a při tom přebírat nekonečné hromady složek a soudních záznamů?

Nikdy. Nikdy bych nevěřil, že tohle je život, který na mě čeká – a přece jsem tu seděl a mluvil sám se sebou.

„Jsem rád, že jsi v sobě konečně našel zápal pro advokacii,“ usmíval se otec před půl rokem. „Nebyl to sice právě případ, který bych pro tebe vybral, ale o to víc mě těší, že sis s ním dokázal poradit.“ V tu chvíli na mě byl opravdu hrdý; hrdý na mé jméno na vývěsce dveří, hrdý na zažloutlé diplomy vyvěšené na tmavomodrých stěnách, hrdý na vítězství proti státnímu zástupci v případu Ambrože Kotržala. „Jen si pro příště vyber klienta, který bude také platit,“ dodával otec se smíchem a plácal mě po rameni.

Kéž by byl každý případ aspoň z poloviny takový jako ten Ambrožův! Kéž by se v té zpropadené práci skrývala aspoň špetka dobrodružství. Ukradené revolucionářské pamflety, zamilovaná učitelka, souboj s nespravedlností hlubší a zákeřnější než zločinný plán.

Jenže já už pochopil, že takové případy jsou vzácnější než nebeské komety a rozplývají se v ubíjejícím moři přestupků proti řádům, úrazů na pracovištích, drobných daňových úniků a omylů, sousedských i rodinných přenic, běžných krádeží, hospodských rvaček a nespokojených zákazníků žalujících řemeslníky.

Tohle byla každodenní realita mé právnické praxe, můj denní chleba, nikdy nekončící rutina. Tíživý závazek, s nímž zmizely dny naplněné bezstarostným tlacháním, kouřením a popíjením, vysedáváním v kavárnách a hrou kulečníku. Práce, která dokázala spolehlivě zabít všechnu radost i zábavu, všechnu svobodu.

Byl jsem si už skoro jistý: minul jsem se povoláním. Mohl jsem si jen představovat, že kdybych se byl narodil třeba v daleké Anglii, byl bych po vzoru románového Sherlocka Holmese vyšetřoval záhady. Jenže v Rakousku, v té zatuchlé bažině byrokracie a věčných c. k. regulí, nemohla být o dobrodružství ani řeč.

Ručičky hodin se doplížily k půl šesté. Zaklapl jsem složku a protáhl si unavený krk. Za oknem se valila nevlídná, syrová mlha nasáklá oranžovým světlem pouličních lamp, mlaskání rozbředlého sněhu bylo slyšet i přes zavřené okno. Jako bych už cítil i ten protivný, lezavý chlad, který se se studeným vichrem vkrádá člověku pod límec, sotva vystrčí nos.

Jen málokterá část roku bývá tak zaručeně odpudivá jako právě únor. Nechtělo se mi ven do toho nečasu. Za čím vlastně? Vždyť ani doma nečekala žádná lepší zábava.

„Pomysli přece na mě, Leopolde!“ hořekovala má drahá babi poslední dobou častěji a častěji. „Jak dlouho ještě budu na světě? Co za potěšení mi tu zbývá? Copak nechceš mně, staré osobě, udělat aspoň tu poslední radost?“

Samozřejmě přeháněla, jako obvykle. Navzdory věku se zdála pořád stejně čiperná a činorodá – tím spíš, když si něco vzala do hlavy. Zatímco teta Margareth, její věrná a věčně nedoceněná pečovatelka, vedle ní povážlivě stárla, má babi rozkvétala blahodárným vlivem každé nové intriky.

„Konečně jsem se setkala s neteří starosty Brandhubera,“ rozplývala se zrovna včera po večeři. „Skvostné děvče! Vrátila se do Olmützu teprve nedávno z jakési školy v Bavorsku a od té doby se bez ní žádný pořádný večírek neobejde, to vám povídám.“

„Neteř radního? Opravdu, máti?“ namítl otec kysele.

„A proč by ne?! Copak náš Leopold nevypadá zrovna jako Franz Josef ve svatební den? Copak není stejně šarmantní, okouzlující, pohledný? Nebo možná ještě víc! Mně to můžete věřit, děti, já tam byla. Před půl stoletím jsem mávala císařskému svatebnímu průvodu a ať se teď do země propadnu, jestli náš Leopold není právě taková partie jako sám císař pán!“

Do země se nepropadla; kupodivu. A nikdo už si nedovolil nic namítnout – vždyť kdo by se vzpíral císařskému majestátu?

„A plesová sezóna je zrovna v plném proudu,“ dodala babi vítězně. Opřela se do křesla a k dosažení dokonalého panovnického dojmu jí chybělo už jen žezlo a jablko v rukou.

„Mé přítelkyni také před nedávnem dostudovala dcera,“ připojila se matka bryskně. Výjimečně se s babi shodly; ne snad na konkrétních dívkách, ale aspoň na cíli, kterého bylo třeba co nejrychleji dosáhnout. „Moc milá osoba, jemná a tichá, právě osmnáctiletá… Jistě se, maminko, zalíbí i vám, pozvala jsem ji totiž nazítří k nám na kávu.“

„Stěží se může rovnat neteři Brandhuberových,“ zabrblala si babi pod vousy.

A proto jsem dnes z práce nepospíchal. Přesněji řečeno – dělal jsem všechno pro to, abych se domů raději vůbec nedostal. Abych se zaručeně a bezpečně vyhnul té návštěvě pozvané na kávu, všem nudným ženským, starým i mladým, a jejich bezduchému společenskému tlachání.

Dodělal jsem všechnu dlouho odkládanou práci, prošel korespondenci, zařadil staré spisy do archivu a konečně se dopracoval i k polici s alkoholem – své zasloužené odměně.

Karamelově zlatý rum zašuměl v broušené sklence. Voněl svíravou sladkostí medu a hřebíčku a chutnal silně, plně, lahodně. Připomněl mi ty ztracené chvíle, kdy lidé, o jejichž společnost jsem stál, na mě měli čas a nikoho by ani nenapadlo nutit mi společnost lidí, o které jsem nestál.

Se sklenkou v ruce jsem přešel k oknu. Sněhová břečka šplíchala zpod kol fiakrů, klapání kopyt se rozléhalo mrazivou mlhou do dálky, protivně oranžovým světlem se vinuly nitky kouře stovek komínů a jejich štiplavý smrad se dral škvírami dovnitř.

Rozvlnil jsem rum a probudil tak jeho vůni. Stejně jak příboj oceánu, který omýval daleká středoamerická pobřeží, když zrodila tuhle sladce kořeněnou chuť; napínavé vzrušení každého doušku, horké slunce, cukrová třtina, alkohol vypařující se póry starých dubových sudů do tropického dne. Jak moc jsem toužil opustit těžkou, smradlavou zimu v Rakousku a utéct do dalekých krajů!

Jenže místo toho jsem hleděl na ulici, ztichlou a vyprázdněnou, kterou jen tu a tam zachrastil znavený fiakr. Zdálo se mi, že všechna dobrodružství už jsem propásl, že mi unikla stejně neviditelně a neslyšně, jako uniká alkohol ze sudů. Že jsou zkrátka jednou provždy pryč.

A zrovna když jsem si chtěl nad tím vším hlasitě povzdychnout, něco se stalo. Rozkřičel se zvonek. Zvonek v pátek těsně před šestou?

Nadšeně jsem se nadechl, rychle jsem obrátil do úst zbytek sklenky, pak ji honem uklidil společně s karafou zpátky na její místo a už jsem spěchal otevřít. Že by konečně trocha vzrušení? Neodkladný případ? Otázka života a smrti? Napínavé pátrání?

„Dobrý večer. Velmi se omlouvám za tak pozdní návštěvu,“ pozdravil trochu překvapeně člověk ve dveřích, „ani jsem nevěřil, že tu ještě na někoho narazím.“ Sundal si klobouk, ale ukláněl se tak hluboce, tak úslužně, že jsem si ho vůbec nemohl prohlédnout.

„Máte štěstí, ještě jsem tu.“

„To vskutku mám,“ zvedl se konečně ze zdvořilé úklony.

Byl to chlapík zhruba mého věku; o to víc mě překvapilo, že jsem ho nepoznával. Olmütz je přece příliš malý na to, aby se místní lidé z podobných kruhů mohli jeden druhému vyhýbat. Obzvlášť když oba hovoří německy.

„Prosím, pojďte dál,“ vedl jsem ho s obvyklou samozřejmostí malou chodbou až ke svým dveřím; k těm, na nichž z bronzové cedulky hrdě zářilo jméno Leopold Pfeiffer. „Jak vám mohu pomoci?“

Zdál se nejistý, skoro vyplašený, těkal pohledem po místnosti, a to ve mně vzbouzelo naději. Snad přece jen půjde o něco zajímavého!

„Nevím, jestli mi vůbec je možné pomoci,“ přiznal sklíčeně. V tu chvíli opravdu vypadal jako hotový mučedník; dobře upravený i oblečený, zdravý a plný sil, ale přesto měl tvář útrpně staženou, obočí zvlněné, oči plné tísně.

A mně už nervy těkaly tušením napínavé záhady. Kdyby to nebylo společensky nemožné, snad bych se zubil v širokém úsměvu. „Dovolte, prosím, ať to posoudím sám. Snad jste nevážil cestu zbytečně. Samozřejmě cokoliv tu řeknete, zůstane naprosto důvěrné.“

Odložil si kabát i klobouk na věšák, usadil se do židle naproti mně a ještě chvíli váhal. Ale byla to přesně ta chvíle, která jen oddaluje nevyhnutelné, chvíle, ve které se sbírá odhodlání, přestože slova už dávno visí na jazyku.

„Jmenuji se Nathan Reis,“ představil se, jako by už jen tím jménem přiznával nejodpornější zločin. A mně se v hlavě rozezněly desítky a desítky různých jmen v urputné snaze si ho mezi některé z nich zařadit. „Má rodina provozuje ve městě krámek s cukrovinkami,“ pokračoval. „Je to malý obchod, ve kterém pracuji společně se svým bratrem. Do loňského léta jsme zaměstnávali ještě pomocnou sílu ve skladu – českého mladíka Bedřicha Pánka, ale byli jsme nuceni ho propustit.“

Mluvil pomalu a rozvážně, takže jsem si mohl vše podstatné pohodlně poznačit a ještě se mezi jeho váhavými nádechy rychle doptat: „Jaký byl důvod ukončení pracovního vztahu?“

„No…“ znejistěl ještě víc. „Důvod byl finanční… Pokles prodejů.“

Nepřesvědčil mě. A musel si toho všimnout, protože po krátkém rozmýšlení trpce zanotoval: „Nekupujte u Židů cukr, kafe, mouku, zabili nám Anežku, modrookou holku.“

Žid. Je to Žid! Konečně mi to došlo. To proto jsem ho nepoznával, proto jsme se nepotkali v kavárně, na večírku ani na partičce kulečníku.

Byl to Žid, a přece nevypadal ani za mák jako ty karikatury z letáků, jejichž popěvek právě zanotoval. Nezdál se možná přímo jako ideál mužnosti, bradu měl trochu moc špičatou, obličej podlouhlý, oči úzké, ale jeho rysy byly souměrné, jemné a ve všech ohledech příjemné; místo fezů a skobovitého nosu jen nenápadný knírek, místo černých štětin poddajné tmavě hnědé vlasy.

„Rozumím,“ pobídl jsem ho, „omlouvám se za přerušení.“

Pokýval hlavou, zhluboka se nadechl, než pokračoval. „Zdá se ale, že Bedřicha po ztrátě zaměstnání postihly finanční těžkosti, které ho velmi zasáhly. Dohnaly až do krajnosti. Chápejte: až na okraj. Uchýlil se k nejhoršímu, protože jinak už nemohl.“

Nebyl jsem si jistý, jestli toho člověka omlouvá, nebo obviňuje. „Co udělal?“

„Vydírá mě – každý měsíc. A suma, kterou po mně žádá, neustále narůstá.“

„Čím vás vydírá?“

Zvedl ke mně pohled, plachý a rozhodný zároveň. „To vám nikdy neřeknu.“

Klepnul jsem tužkou do papíru a pokývl hlavou. „Pane Reisi,“ nadechl jsem se, „není nezbytné, abych znal veškeré podrobnosti, ale přinejmenším povahu toho důvodu – jeho podstatu mi přiblížit musíte.“

Zaváhal. Zarytě mlčel a při tom se rozhlédl kolem sebe, jako by hledal něco nebo někoho, kdo mu poradí.

Slitoval jsem se nad ním a nabídl nápovědu: „Je důvod vydírání spíše obchodní, nebo osobní povahy?“

„Osobní,“ opáčil rychle. Jenže to nestačilo. Musel jsem ho ještě chvíli pobízet pohledem, než se konečně odhodlal a dodal: „Velmi osobní. Pan Pánek má v držení kompromitující milostnou korespondenci.“

„Rozumím,“ přikývl jsem. „V tom případě by bylo nejrozumnější celou věc nahlásit četníkům. Vydírání je závažný trestný čin, který není dobré brát na lehkou váhu.“

Pohledem zahanbeně utekl k zemi. „Jenže to já nemůžu udělat.“

„Chápu, že si to myslíte,“ přesvědčoval jsem. „Ale každý skandál dřív nebo později vyšumí – přebije ho nová aféra, nové pomluvy a klepy. Žádná milostná korespondence nestojí za to, aby si kvůli ní člověk zničil život.“

Vrtěl hlavou, krčil čelo. „Ne,“ trval na svém. „Vy mi nerozumíte. Já tu věc opravdu nemůžu předat do rukou četníků.“

Chvíli jsem pátral v jeho tváři. Nezdál se hloupý a to, co říkal, si určitě dobře promyslel. Jeho odpověď nepůsobila nerozvážně, naopak – mluvil s naprostou jistotou.

Pravdou bylo, že i já sám bych dokázal vyjmenovat okolnosti, za nichž se jeví praktičtější vydírání neohlásit; přinejmenším do určitého momentu. Třeba při dokazování nevěry v rozvodovém řízení, kdy může předložení milostné korespondence zásadně změnit rozhodnutí soudu a sebrat nevěrné manželce veškeré právo na společný majetek. Mohl to být ten případ? Milostná aférka s vdanou ženou se mi zdála jako dost očividné vysvětlení.

„Můžete počítat aspoň s pomocí ze strany inkriminované dámy?“ uvažoval jsem.

Zakmital pohledem po koberci. „Bohužel,“ odvětil překvapivě tiše. „S pomocí dámy počítat nemůžu.“

„Tak rodina, přátelé. Nenašel byste v okolí někoho blízkého, komu byste se s tím problémem mohl svěřit a požádat ho o pomoc?“

„Ne!“ polekal se. „Doma se to nesmějí dozvědět.“

„Člověče, nedáváte mi mnoho možností!“ protestoval jsem.

„Varoval jsem vás, že můj problém nemá řešení.“

Narovnal jsem se a pousmál. „Pravda. To jste říkal.“

„Tak tedy souhlasíte?“ povzdychl si smutně. „Opravdu žádné řešení není?“

Opřel jsem se do židle a změřil si Nathana Reise ještě jednou dlouhým pohledem. Nejspíš jsem ho měl dál přesvědčovat, aby se vydal za četníky, měl jsem mu nabídnout pomoc s oznámením a výpovědí, trvat na tom, že tahle cesta je tou jedinou správnou a spravedlivou. Ale je to opravdu tak? Co když oznámením skutečně víc ztratí, než získá?

„Panu Pánkovi tedy platíte z vlastních peněz a tajně?“ ujišťoval jsem se.

„V tom je ta největší potíž.“ Přejel rukama po čele, letmo promnul oči a já si všiml, že prsty se mu nervozitou chvějí. „Nemám už kde brát. Lidé mají představu, že každý, kdo podniká a provozuje obchod, se nevyhnutelně topí v penězích. Ale je to nesmysl, pane Pfeiffere… Má rodina je velmi spořivá, otec úzkostlivě hlídá každý haléř, a kdyby to nedělal, dávno bychom zkrachovali. Já jsem už prodal všechno, co jsem mohl – hodinky, knížky, starou školní brašnu. Z výplaty mi nezbývá skoro nic a každým dnem mi hrozí, že si otec něčeho všimne.“

„A jaké jsou vaše finanční vyhlídky?“ nevzdával jsem se. „Zvýšení platu, svěřenský fond, nebo snad nějaké možné dědictví?“

Skrčil čelo, jak urputně se zamyslel. „Za tři roky – ke třicetinám bych měl od otce obdržet spořitelní knížku.“

„Znáte výši vkladu?“

Zavrtěl hlavou, ale po chvíli přece jen přišel s odpovědí. „Bratr už svou dostal, bylo na ní tisíc zlatek.“

„To je nadějné!“

„Ale jak už jsem řekl, k těm penězům se nedostanu dřív než za tři roky,“ vymlouval mi můj elán.

Nadechl jsem se, opřel lokty o stůl, propletl prsty rukou a nasadil výraz nejhlubšího soustředění. „Uvažte toto, pane Reisi,“ vypadlo ze mě konečně. „Co kdybyste nyní nabídl panu Pánkovi za všechny kompromitující dopisy najednou částku, která by ho musela zaujmout – dejme tomu tisíc zlatek. Tu platbu byste zrealizoval pomocí směnky splatné do tří let. Tedy do doby, než budete mít danou částku k dispozici. Výhodou pro vás by bylo, že dokumenty svědčící proti vám by se dostaly do vašich rukou hned, a nadále už by tak nemohly být zneužity jinak. Výhodou pro pana Pánka by byla částka, která je jistě velmi lákavá, tím spíš, když ji člověk spatří sečtenou a podtrženou.“

Když jsem spustil, hleděl na mě nesouhlasně, ale postupně se jeho pohled vyjasňoval. Ne snad že by přímo propukl v jásot, ale přece se mu v očích poprvé blýskla jiskřička naděje.

„Není to sice to nejčestnější řešení,“ připustil jsem popravdě, „ale zároveň není protizákonné. A když uvážím všechny limity, jaké jste mi dal, je to asi to jediné, s čím dokážu přijít. Horizont tří let není přehnaně dlouhý, a i kdyby se o této transakci později dozvěděly další osoby, samotný předmět toho obchodu – totiž ony dopisy – už nebude doložitelný.“

Přimhouřil oči. Dlouho přemýšlel. Promnul stažené obočí a já si všiml, že ruce už se mu nechvějí.

„Vzhledem k počtu existujících dokumentů a částkám, které od vás pan Pánek žádá nyní – myslíte si, že by pro něj taková nabídka byla lákavá?“ ujišťoval jsem se.

Nathan Reis ještě chvíli váhal, snad v duchu počítal, nebo jen všechno znovu zvažoval a rozmýšlel, ale nakonec přikývl: „Ano, myslím si, že ta částka – celá ta nabídka by pro něj mohla být zajímavá.“

„Mohlo by se tedy jednat o potenciální řešení.“

„Ale já mu to asi nedokážu dost dobře vysvětlit,“ namítal.

Usmál jsem se. „To nechte na mně. Jestli máte zájem, kontaktuji pana Pánka a nabídnu mu tu transakci vaším jménem. Udělám vám prostředníka – zprostředkovatele, aby nedošlo ke zbytečným omylům a nedorozuměním.“

Opřel se do židle, pořád ještě zadumaný, ale zároveň i překvapený. Ztrápená tvář pookřála, zmučený výraz pominul. „Opravdu by to mohlo fungovat,“ vrtěl nevěřícně hlavou. „Trápím se tím už tak dlouho, ale tohle mě nenapadlo.“

Pokrčil jsem rameny. „Neradujte se předčasně, pan Pánek pořád ještě může odmítnout.“

„Jistě,“ přisvědčoval rychle. „Jistě, já vím. Ale kdyby neodmítl…“

Vytáhl jsem si lejstra a začal s vypisováním nezbytných údajů. Jaká škoda, mé prvotní nadšení se ukázalo být přehnané. Bohužel ani tentokrát nedorazilo k mým dveřím žádné velké dobrodružství, temné tajemství, exotika, vzrušení – ne. Byl to jen další případ prosté lidské chtivosti a chamtivosti, který vyřeší peníze; jen další a další peníze.

„Pokusím se pana Pánka zastihnout v průběhu příštího týdne,“ sliboval jsem, když bylo vše potřebné sepsané a připravené. „Kdyby vám to vyhovovalo, mohl byste mne navštívit opět za týden – v pátek odpoledne?“ Zvedl jsem pohled a zaváhal: „Můžete v pátek odpoledne?“

O Židy jsem se nikdy zvlášť nezajímal, ale najednou mi hlavou blesklo, že přece pátečním západem slunce začíná jejich šabat. A slunko teď zapadalo trestuhodně brzy.

Nathan Reis se trpce pousmál. „Chodíte do kostela, pane Pfeiffere?“

„Jen když není zbytí,“ připustil jsem.

„Potom hádám, že jsme byli oba požehnáni benevolentními otci, kteří nevynucují na svých synech dodržování starých tradic… Buďte proto ujištěn, že mohu přijít i v pátek po západu slunce, aniž by se na mě zřítila nebesa.“

„To je dobrá zpráva,“ přikývl jsem s úsměvem. „Tak tedy na viděnou za týden.“

2

Babi vplula do salonu jako bitevní křižník na vojenskou přehlídku. „Leopolde, můj chlapče, jak vypadám?“

Měla úbor ušitý pro tuhle sezónu, z hutného zeleno-zlatého taftu, který svou měňavostí připomínal křídla velkých vážek. Široká, splývavá sukně slavnostně šustila při každém kroku a nabírané krajkové rukávy francouzského střihu dávaly docela zapomenout na to, jak křehké a sešlé tělo se pod nimi ukrývá. Pod krkem se vršily další a další krajky spoutané obrovskou broží a na pečlivě upravených šedivých vlasech seděl okrouhlý klobouček se zelenými a zlatavými květy.

„Šik jako vždy, milá babi,“ uklonil jsem se na pozdrav.

„Zato ty sis moc záležet nedal,“ kárala mě se staženým obočím.

„Copak jste sama tolikrát neprohlašovala, že Franzi Josefovi vždy nejlépe slušela jednoduchá uniforma? Nuže – mou uniformou je pracovní oblek. Ostatně nejdeme přece na bál, jen do divadla.“

„Hmm,“ zabručela a rychle vystrčila loket. Chopil jsem se ho s pobaveným úsměvem.

Když už jsem si musel vybrat mezi plány matčinými, nebo babčinými, babi zpravidla vítězila. Ne snad že bych měl pochopení pro její velikášství, s nímž by mě nejraději přiženila do šlechtického stavu, ale na rozdíl od matky vládla babi aspoň svérázným humorem a nadhledem, který třebaže pramenil značným dílem z její povýšenosti, zároveň jaksi nebyl charakterovým kazem; tedy aspoň pro mě ne.

A tak jsem se víceméně dobrovolně uvolil k tomu, že ji v sobotu odpoledne doprovodím do divadla, přestože mi bylo jasné, že při té příležitosti nevyhnutelně narazíme i na nějakou milou mladou dámu, s níž se budu muset seznámit.

Babi schovala svou přepychovou róbu pod kožich a mohli jsme vyrazit do zimního nečasu.

Už jen cestou od domovních dveří k přistavenému fiakru jsem zalitoval, že jsem vůbec opouštěl vyhřátý byt, a když jsme pak mrzli v dlouhé řadě vozů přistavených na náměstí před divadlem a čekali, až ti před námi vystoupí, aby koně mohli popojít aspoň další dva kroky vpřed, babi netrpělivě podupávala nohou do podlahy. „Přijdeme pozdě,“ mrmlala.

„Nepřijdeme,“ utěšoval jsem ji.

Ale ona brblala dál, a tím mě přinutila k úsměvu. Jistě, začátek představení nejspíš stihneme, ale to nebyl ten důvod, proč jsme se vypravili do divadla. Wagnerova opera, to byla jen záminka – na čem opravdu záleželo, byl čas strávený korzováním ve foyer.

Čekání v řadě vozů nám sebralo vzácnou chvíli společenského tokání před začátkem představení, o to netrpělivěji se babi třásla na přestávku mezi jednáními. Sotva se hlediště znovu rozsvítilo, zavěsila se do mé paže a její vzrušení bylo téměř elektrizující. Bystrýma očima kmitala mezi davy, vyhlížela, plánovala a na seschlých rtech jí při tom tančil úsměv plný elánu.

I já se rozhlížel; pro případ, že bych snad zahlédl někoho známého. Někoho, s kým bych si měl co říct, koho bych viděl rád a kdo by se stal mou omluvenkou proti všem vdavekchtivým slečnám.

A pak můj pohled zaujal neobvyklý zjev. Postava monumentálně vysoká, ramena široká, ovšem v nabírané halence, mohutný krk, ale nad ním vysoko vyčesaný drdol z tmavých vlasů. Po tváři se mi rozlil úsměv. Nemohl to být nikdo jiný než svérázná vychovatelka Berta Kaňová z Ústavu hraběte Pöttinga. Poznal jsem ji vloni v létě díky případu Ambrože Kotržala. Utkvěla mi nejen pro svůj nápadný vzhled, ale především neoblomně přívětivou povahou a obdivuhodné znalosti. „Směl bych vám, milá babi, představit jednu slečnu?“

Babi se na mě překvapeně otočila. Všechny její plány se v ten moment rozplynuly a zbylo po nich jen nadšené přitakání: „Ale zajisté!“

Vedl jsem ji napříč davem, držel jsem ji pevně a odhodlaně, aby se náhodou nevydala jiným směrem a nedopatřením dřív nepotkala někoho jiného, ale nestalo se. Doputovali jsme bezpečně až k mému cíli. „Dobrý večer, slečno Kaňová.“

Tehdy se k nám obrátila nejen Berta, ale i hlouček dívek, který doprovázela. Všechny okamžitě přepadly stejné dětinsky naivní rozpaky, stejné cukání koutků, stejná sklopená čela a shrbená ramena.

„Dobrý večer, pane Pfeiffere,“ vykoktala konečně Berta nápadně nucenou němčinou.

„Chtěl bych vám představit svou drahou babi, madame Eugenii Pfeifferovou. Babičko – tohle je slečna Berta Kaňová, vychovatelka ceněného Ústavu pro vzdělání dívek hraběte Pöttinga.“

Výraz tváře drahé babi byl k nezaplacení! Jako by netušila, jestli se smát, nebo děsit té mohutné postavy, která ji v její stařecké seschlosti převyšovala bezmála dvojnásobě. Jako by přemýšlela, jestli si z ní tím seznámením tropím žerty, nebo jí skutečně představuji osobu, ke které chovám něžnou náklonnost.

Vyměnily si jen zdvořilé podání ruky, ale ohromení, které ho doprovázelo, předčilo všechny mé dosavadní dojmy z opery. „Copak studentky vaší české školy smí navštěvovat německé divadlo?“ pobízel jsem Bertu s úsměvem.

Konečně procitla z ohromení. „Slyšel jste někdy zpívat ochotníky, pane Pfeiffere? Považujte se za šťastlivce, jestliže ne… Navíc hudba je přece jazykem univerzálním, lidským řečem nadřazeným, a proto není důvod, proč dívkám nepředstavit Wagnerova Tristana a Isoldu.“

„A jak jste prozatím s představením spokojeny?“

„Děvčata jsou unesena,“ vydechla Berta, sama zjevně neméně nadšená. „Všechna se věnují zpěvu, ale na opeře jsou prvně v životě. Je to pro ně veliký zážitek! Právě jsme tady diskutovaly nad tím, zda opera z podstaty žánru smí, či nesmí končit šťastně.“

„Tedy ten příběh neznají?“ ujistil jsem se.

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „A snažně vás prosím, neprozraďte jim nic. Neokraďte je o to kouzlo a napětí.“

„Na to bych ani nepomyslel.“ Přejel jsem dívky pohledem; skromné úbory, pečlivě upravené vlasy, tváře růžové Wagnerovou romancí a oči sklopené váháním. Sny o šťastných koncích usazené na nevinných víčkách.

„A vám, madam? Jak se představení líbí vám?“ obrátila se Berta zdvořile k babi.

„Jeviště je pro tu hudbu příliš malé, kulisy nejsou ani zdaleka dostatečné a výkony některých zpěváků se zcela vymykají všemu popisu,“ zabručela babi bez skrupulí. „Celé to působí amatérsky až směšně. S Lohengrinem, kterého jsem zhlédla ve Vídni, se to vůbec nemůže měřit! Spokojen může být skutečně jen zcela neznalý divák, který nemá žádné srovnání…“

„Míníte tedy divadlo už o přestávce opustit a ukončit to utrpení?“ zarazil jsem ji.

Zaváhala.

„Nemíním,“ zazpívala konečně jen nepatrně podrážděným hlasem, „není to přece špatný zpěv, ale dobrá společnost, pro kterou jsme navštívili divadlo.“

Berta se zdála její příkrostí nedotčená, skoro jako by v německém divadle ani nic jiného nečekala. „V tom případě vás nesmíme zdržovat,“ pokývla zdvořile hlavou. „Bylo mi potěšením, madam.“

Babi úklonu opětovala a už se otáčela k odchodu. Zjevně dnes vytáhla do boje a mé snahy takticky se vyhnout seznámení tak byly předem odsouzeny k neúspěchu.

„Užijte si zbytek představení, slečno; i vy, mladé dámy,“ rozloučil jsem se natruc češtinou, kterou babi nevládla a kterou ze srdce nenáviděla. „Vždy stojí za to doufat až do poslední chvíle ve šťastný konec.“ Mrknul jsem na ně.

Usmívaly se, ale já si jejich úsměvy nestihl užít, protože babi už pospíchala dál skrz oblaky parfémů, uličky šustících šatů, bzučivých hovorů a barevných per trčících nad hlavy lidí jak klevetiví papouchové.

„Podívej, jsou tu i Mayovi,“ špitla s novým elánem; její smělost mě nepřestávala ohromovat. Jedni z nejbohatších továrníků ve městě, kterým prakticky patřila celá městská část, a ona se k nim přitočila, obratně a bez zaváhání, naprosto přirozeně vplula mezi ně. „Dobrý večer, drahá Terezie!“

„Eugenie,“ rozpomínala se chvíli mladá paní Mayová. „Dobrý večer i vám. Jak se vám líbí představení? Nádhera, viďte?! Wagner nikdy nezklame.“

„Nádhera, skutečně,“ přikyvovala babi úslužně. „Navíc v příjemné společnosti – tohle je můj vnuk, Leopold Pfeiffer.“

„A jak se ten operní kus zamlouvá vám, mladý pane?“ zajímala se madam Mayová po obvyklé výměně zdvořilostí.

„Jeviště je pro tu hudbu příliš malé,“ spustil jsem s vážnou tváří. „Kulisy se mi nezdají ani zdaleka dostatečné a výkony některých zpěváků se zcela vymykají všemu popisu…“

Babi urputně stiskla mou paži; kdyby měla víc síly, snad by mi ji byla zlomila.

„Ale pořád je to Wagner,“ dokončil jsem s úsměvem. „A ten nikdy nezklame.“

(text pokračuje)

Pro více informací o knize koukněte na www.yactu.cz.