Lenka Poláčková

YA čtu, 2024

ukázka z e-knihy

1899

Vyrostla jsem v čase, který hlasitě velebil ženu – její starostlivost, dobročinnost, čistotu a obětavost. Jenže v hlaholu těch falešných, křečovitých ód zanikaly všechny hlasy vzdoru, všechna volání po rovnosti.

Učili nás, že se můžeme stát ženami slavenými, znamenitými a duchem velikými, ovšem potom už nemůžeme být ženami milovanými. Toužily-li jsme po lásce, měly jsme si ji zasloužit pokorou a oddanou péčí, toužily-li jsme po svobodě, měly jsme za ni zaplatit.

A přesto – jakkoliv silně křičeli mravokárci, jakkoliv sešněrovaný se zdál náš svět, bylo nakonec na každém jednom z nás, k jakým ideálům se přihlásí a za jakými pravdami si bude stát.

I v zástupech všech, kdo pod zbabělou upomínkou k domnělým řádům přírody neváhali dívky a ženy drezírovat, řídit, opanovávat a ovládat, našli se tací, kteří neměřili hodnotu člověka jeho pohlavím. Vzácní hrdinové schopní vzdorovat zavedeným řádům, prolamovat mlčení, zastávat se utlačovaných a propůjčovat svoji sílu těm, kterým se vůle ani hlasu nedostávalo.

Můj život se stal příběhem podobného boje, ale já do něj nevkročila vyzbrojená hrdinstvím. Ne. Bylo to hrdinství těch kolem mě, které mě inspirovalo a přimělo konečně se vzepřít svému prokletí.

1

„Podívej, ten plavovlasý uprostřed,“ povzdychla si Berta s hlavou nakloněnou k okenní tabulce, „klidně by mohl být rytířem Amisem.“

Koukla jsem se z okna, ale trvalo mi dlouho, než jsem odhadla, o kom asi mluví. Všichni ti zedníci mi připadali jeden jako druhý, volné pracovní kalhoty, prodřené kabáty, mrzuté tváře. Žádní rytíři. Nevymyslela jsem lepší odpověď než nezaujaté hmm.

„Hmm,“ vrátila mi Berta s nakrčeným nosem. „Abys věděla, já nebudu dělat vychovatelku navěky. Vdám se. Dřív nebo později, na to si vsaď.“

„Na to si vsázím,“ vrátila jsem jí s úsměvem.

Při pohledu na přísnou vychovatelku Bertu Kaňovou by nejspíš nikdo nehádal, že své volné chvíle tráví romantickým sněním a její noční stolek přetéká rytířskými romancemi, tklivými příběhy tragických lásek z dávných časů.

Sama vypadala spíš jako rytíř než jako jeho křehká dáma. K vlastní smůle narostla do úctyhodných rozměrů, byla mohutná a vysoká, široká v ramenou, oplácaná v obličeji, s hrdelním hlasem a tmavým chmýřím rašícím nad horním rtem. Její tragika spočívala v tom, že si své nedostatky moc dobře uvědomovala. Když zpovzdálí sledovala ty domnělé rytíře, když mluvila o tom, že nebude starou pannou navěky, tehdy snila.

„Já vím, tebe by mužský zaujal, jenom kdyby přirachotil Stromořadní třídou v nablýskaném automobilu,“ dobírala si mě.

„I tak by mě víc zaujal ten automobil,“ krčila jsem rameny. „Mohl by mít Daimlerův čtyřdobý spalovací motor, prosím?“

„Ty jsi ztracený případ, Danielová,“ vrtěla hlavou. „Ztracený případ.“

Říkávala mi to často, už od chvíle, kdy jsem v Ústavu pro vzdělání dívek hraběte Pöttinga před půldruhým rokem nastoupila. Tehdy se mě ujala jako starší sestra; měla víc zkušeností i přirozenou autoritu, takže jsem jí byla vděčná, když opravovala mé přešlapy a pomáhala mi žehlit drobné průšvihy. Jenže její sesterský přístup zahrnoval také věčné pošťuchování a naznačování. Neutuchající snahu zaplést i mě do romantických snů. Nemohla uspět.

Myslela si nejspíš, že jedinou překážkou šťastného manželství je nešťastný vzhled, že když já ve svých jednadvaceti vypadám jako každá druhá holka na vdávání, jsem taky holka na vdávání. Neuvědomovala si, že existují i jiná, neviditelná prokletí. Nevěřila mi, když jsem jí říkala, že já jsem opravdu prokletá.

Právě proto jsem si osud staré panny vědomě zvolila a smířila jsem se s ním. Pilně, cílevědomě jsem pracovala, abych místo vychovatelky v dívčí škole získala, a byla jsem si jistá, že ani Bertino popichování a pošťuchování, ani parta upracovaných chlapů pod okny na tom nic nezmění.

Stejně jako já smířila se jistě v hloubi duše s osudem staré panny i Berta. Obě jsme měsíc za měsícem, rok za rokem víc a víc srůstaly s dlouhými chodbami naší školy; klapání podpatků na jejich parketách bylo naší hymnou, sádroví světci v kapli našimi přáteli. Znaly jsme každou studentku, kuchařku i služku, každou pěšinu vinoucí se dvorem, výhled z každé učebny, každé umyvadlo s kapajícím kohoutkem. Pöttingeum se stalo naším domovem a my ho upřímně milovaly.

V posledních měsících jsem se pokoušela si představit, co všechno se změní, až se na podzim naše škola rozroste. Ta myšlenka mě vzrušovala a zneklidňovala zároveň; přibude přece celá nová budova, s ní nové obory, předměty a dílny, vzdělání nejen pro naše žákyně, ale i bezplatné večerní kurzy pro nemajetné dívky; kurz jazyka českého, šití prádla nebo cukrářství.

Z mokré hlíny už od začátku jara trčely kolíky s napnutými provázky vyměřující staveniště, ale až když se dvorem rozeznělo hulákání zedníků, když se ze země pomalu začaly klubat obrysy stěn a kolem nich s duněním a třískáním obrůstalo dřevěné lešení, až tehdy se to začalo zdát skutečné.

Teď zněl i přes zavřené okno ze dvora hluk, neohrabané kroky v pracovních botách, údery palic, dozvuky banálních popěvků. Čekají nás měsíce plné utrpení, než se do naší krásné školy znovu vrátí klid, důstojnost a soustředění. Ale pro velké cíle je třeba přinášet velké oběti. Aspoň že Berta si užívala pohled na dvůr plný těch upracovaných rytířů, hrdinů zmazaných maltou, bohatýrů z bláta.

Do vysokých oken se opřelo teplé podvečerní slunko, z ložnic už bzučelo štěbetání dívek připravujících se na kutě, jaro se dralo každou spárou, každou skulinkou svou sladkou vůní dovnitř. Rozhodly jsme se otevřít mu okna, přivítat jeho svěžest a sílu, než padne noc, ptáci ztichnou a vánek nasaje syrový chlad.

„Podívej, tvůj Amis už odchází,“ ukázala jsem dolů do dvora.

„Jen ať si jde,“ pokrčila Berta rameny a zeširoka se usmála. „Na nočním stolku mě přece čeká Ondřej Černyšev.“

~

Příští den se v kůlně na konci dvora sešel, tak jako každý čtvrtek, můj malý klub Přítelkyň motorismu. Jenže práce nám nešla od ruky tak, jak bychom si přály.

„Musíme s tím ven,“ povzdychla jsem si, když se mi umaštěný řetěz už nejmíň podesáté s řinčením sesypal z převodovky zpátky do dlaní. „Vůbec nic tady nevidím.“ Děvčata se na sebe rozpačitě otáčela. Váhala.

Stejně jako zasněná Berta i ony si uvědomovaly to divné napětí způsobené bandou stavebních dělníků ve dvoře dívčí školy. Co na tom, že našim studentkám bylo teprve dvanáct třináct let? Vždyť i ti zedníci byli často sotva chlapci. Nastoupili do práce z obecné školy a každodenní dřina je zatím nestihla odřít a zmozolnatět jako jejich mistry. Nebylo divu, že po nich naše dívky pokukovaly.

Jejich pohledy ale byly plaché, nepřiznané. Ven na dvůr chodily, jen když nebylo zbytí, oči cudně sklopené k zemi, na rtech cukání nervózních úsměvů. Ovšem v bezpečí dlouhých školních chodeb se tiskly u oken, stíněné zaprášenými skly, a upínaly do dvora toužebné pohledy jak princezny z vysokých věží.

„Žádné strachy,“ pobídla jsem malé motoristky s úsměvem, „zedníci nebudou mít tušení, co to děláme, a dají nám pokoj. Tak už zaberte!“

Daly se přesvědčit. Zapřely se do řídítek, dvě na každé straně, zatímco já před sebou tlačila zadní nápravu s motorem. Byla to dřina, kola drncala na hrbolaté podlaze, chrastění spadnutého řetězu ve mně probouzelo úzkost, ale nakonec jsme přece jen to velké dílo vytáhly na slunce a vítězně si utřely ruce zamazané kolomazí do pracovních zástěr.

Z té krásy se tajil dech! Paprsky se třpytily na leštěných řídítkách, elegantní páce řazení, kovovém rámu i masivním pérování podpírajícím sedlo. A Bůh ví, že slunko nebylo jediné, kdo nestačil zírat.

Popěvky na lešení na okamžik utichly, skřípění naložených koleček zpomalilo a mě na těle zašimraly všechny ty ohromené, překvapené pohledy. Lichotily mi.

Od dětství jsem zbožňovala techniku, snila jsem o zázračných strojích z románů Julese Verna, o rychlosti a svobodě, která nemá hranic, a když jsem pak v časopise objevila obrázek motorového tricyklu vyrobeného francouzskou firmou De Dion-Bouton, naprosto mě ohromil. Vystřihla jsem si ten obrázek, zastrčila jsem si ho za zrcadlo a umínila si, že podobnou věc dokážu taky vytvořit.

Základem mého vehiklu byl zánovní bicykl s inovativní konstrukcí na dvou stejně velkých kolech, přičemž přední kolo bylo řiditelné a zároveň opatřené přítlačnou brzdou. Už bicykl sám o sobě platil za nevídanou zajímavost, kterou Spolek našeho Ústavu hraběte Pöttinga obdržel darem pro potřeby studia a zpestření výuky ke zdraví a tělesné zdatnosti dívek.

A děvčata si bicykl skutečně oblíbila, proháněla se na něm po pěšinkách dvora tam a zase zpátky, ovšem jen do chvíle, kdy se nemotorná Karla ošklivě vybourala. Vymknula si zápěstí a podřela celé tělo, dokonce i tvář. Tehdy měla slečna Ptáčková jejím rodičům hodně co vysvětlovat a pro bicykl znamenala tahle příhoda definitivní konec výchovného působení. Tehdy ještě netušil, že ho čeká zcela nový smysl existence – že se totiž stane revolučním vynálezem.

Stačilo nahradit zadní kolo bicyklu širší nápravou o dvou kolech s prostorem pro umístění motoru a motorizovaný tricykl byl na světě. Pojmenovala jsem ho věcně: Motricykl.

Pravda, francouzský stroj využíval čtyřtaktního spalovacího motoru, jaký já v naší kůlně sama vyrobit nedokázala, ale podařilo se mi nalézt náhradu dostupnější, ačkoliv o něco méně výkonnou; motor Stirlingův.

Horkovzdušný motor možná nebyl dostatečně efektivní a výkonný na to, aby mohl pohánět automobily, ovšem zároveň byl mnohem bezpečnější a snáze konstruovatelný než motor parní a pro potřeby mého tricyklu optimální. Sestával z jediného válce, v němž se pohyboval volný píst poháněný rozdílem tlaků ohřátého vzduchu na jedné a ochlazeného na druhé straně; na válec pak navazoval pracovní píst, který pomocí klikové hřídele roztáčel ozubená kola.

Práce na motoru mi zabrala celý školní rok, ale když jsem ho loni o adventu konečně dokončila, přišly se na něj podívat všechny studentky, učitelky, vychovatelky, kuchařky i hospodyně. A jejich ohromení nebralo konce.

Stačila hrstka uhlí hořící v pícce pod motorem a potom jediný pohyb ruky, který kola postrčil. Motor začal lupat a pufat, nejdřív pomalu, pak rychleji a rychleji, až nakonec kola divoce pádila vzduchem za šeptavého křiku jediného kmitajícího pístu.

Vysloužila jsem si tehdy uznalý potlesk všech, dokonce i slečny Ptáčkové. Ve stejnou chvíli vznikl i můj nadšený, třebaže malý kroužek Přítelkyň motorismu. Dívky, které se do něj přihlásily, jsem seznámila se vším, co jsem já sama o motorech věděla, a společnými silami jsme bádaly už jen nad připojením hnací síly ke kolům a nad správným převodováním. Ovšem ani to nebyla práce snadná.

Teď na denním světle se mi konečně podařilo nasadit řetěz na ozubené kolo převodování. „Párkrát přehoďte páku tam a zase zpátky,“ kázala jsem děvčatům.

Kovovou konstrukcí to cinkalo a chrastilo, železné zuby pravidelně chroupaly a všechno do sebe zapadlo přesně tak, jak mělo. „Zkusíme to nahodit?“

Děvčata nadšeně vykulila oči. „Rozjet Motricykl?!“

„Ne, to ještě ne,“ smála jsem se jejich nadšení. „Musíme převody nejdřív vyzkoušet, abych měla jistotu, že se mi podaří tah odpojit, když bude třeba brzdit nebo zpomalovat.“

Rozhlédla jsem se kolem sebe. Jindy upravený školní dvůr teď hyzdilo všudypřítomné bláto, nářadí a stavební suť, jejíž nevzhlednost nemohla přebít ani vůně právě rozkvétajícího šeříku. Ale aspoň se ten nepořádek dal k něčemu využít. „Podepřeme zadní nápravu několika cihlami,“ ukázala jsem děvčatům na odhozené zbytky. „Potřebujeme, aby kola visela ve vzduchu. A vy se pro jistotu zapřete o řídítka, aby nám stroj neodjel.“

Připravily jsme se. Zatopily pod motorem. „Můžeme?“ špitla Mirka napjatě.

„Můžeme,“ přikývly jsme svorně a daly jí tak pokyn, aby roztočila kola.

Vždycky mě v břiše šimralo vzrušení, když se měl motor rozjet. Nevyrovnal se možná svou silou spalovacím motorům, ale přesto to byla síla, která si nezadá s kouzly. Přesně jsem věděla, proč a jak vzniká, a o to víc mě ohromovalo, že je skutečná. Nikdy mě nepřestalo fascinovat, co všechno dokáže člověk zkrotit a ovládnout. Tím spíš, že já sama neměla vládu nad vlastním osudem, toužila jsem vládnout aspoň motorům.

Stroj se probudil k životu. Párkrát pomalu s námahou hlesnul, ale s každým dalším nádechem nabíral na síle. Mocněl a ožíval jako sedmihlavá saň a kola Motricyklu svištěla vzduchem. Motor zrychloval, kmital a klokotal, a jak sílil, život se kolem něj zastavoval.

Zedníci pokládali cihly, chlapi na lešení se otáčeli od stěn a hleděli na nás s nefalšovaným úžasem. Z temných útrob stavby se vynořovaly zvědavé obličeje a zůstávaly zírat. Obrátila jsem se přes rameno, k těm galeriím překvapených diváků, a neubránila jsem se hrdosti.

Přišel čas vyzkoušet převody. „Zatáhni, Běto!“

Na můj povel se opřela do převodové páky ze všech sil, ale nestalo se nic. „Nejde to!“ Rychle se k ní přidala i Magda, zabraly společně, ale bylo to k ničemu.

Najednou nám byly všechny ty přihlížející oči přítěží. Náš triumf se mohl snadno změnit v katastrofu, kdybychom selhaly. Kdyby se nám Motricykl vysmekl a svévolně se rozeběhl po dvoře, kdyby nás povalil do bláta a rozhodl se nám vzdorovat. Všichni ti chlapi by se určitě náramně bavili. Smáli by se na celé kolo a jistě by tu historku vesele roztrubovali dál. To se nesmělo stát.

Přiskočila jsem za děvčaty a přidala vlastní sílu. Čela se nám krčila a rty křečovitě vlnily. Všechny tři jsme visely na té zatracené páce, a když už se zdálo, že se snad ohne a zlomí dřív, než by hnula převodem, v útrobách stroje to konečně zapraskalo, převod se rozpojil a zadní kola začala zpomalovat.

„Ještě na tom musíme zapracovat,“ oddechla jsem si. Děvčatům tváře zrudly vypětím i studem. Narovnala jsem se, protřepala ruce a s respektem odstoupila od Motricyklu.

Ovšem dřív než kola zastavila úplně, ozvalo se z tribun lešení první obdivné zahvízdání. Následoval nesmělý potlesk, pak i smích a průpovídky, které se slily v jediný veselý povyk. Bylo to vítězství.

Poslala jsem všem našim divákům pobavené pukrle a slavnostně poplácala utichající stroj po sedadle.

Motor mě opět nezklamal.

2

Ze spánku mě vytrhlo tiché klepání na dveře. „Slečno Dany, slečno Dany!“

Zamžourala jsem po pokoji, byla hluboká noc. Chvíli mi trvalo, než jsem rozeznala Bertinu siluetu na protější posteli, přestože jsem zřetelně slyšela její hrčivé chrápání.

„Slečno Dany,“ ozvalo se znova zpoza dveří, zaznělo i další tiché zaklepání.

Vyhrabala jsem se zpod duchny, přehodila si přes ramena vlněný šátek a zapleskala bosýma nohama po studené podlaze. Otevřela jsem tiše, abych Bertu nevzbudila, ale to nebyl těžký úkol, spávala totiž jako dudek.

Za dveřmi se tisklo všech dvanáct děvčat nižšího stupně literní školy, které společně sdílely ložnici na konci chodby. Oči měly vytřeštěné, rty napjatě semknuté. Osvětlovala je jediná petrolejka v rukách malé Mirky, takže většinu děvčat halila hluboká tma. Společně vypadaly jak zástup truchlících plaček z temné barokní olejomalby.

Ještě jsem se úplně neprobrala a nezmohla jsem se na víc než unavené: „Co se děje?“

„Viděly jsme ducha,“ vyhrkla Běta.

Přejela jsem je vážným pohledem. Utahují si ze mě? Prohlížela jsem si jednu vedle druhé; čekala jsem, kdy se některá z nich prozradí. Kdy začne malé Mirce cukat koutek a plaché Magdě provinile uhýbat pohled k zemi, ale nestalo se to. Hleděly na mě všechny stejně pevně, stejně odhodlaně.

„To myslíte vážně?“ ujistila jsem se.

„Vážně,“ přisvědčila Běta a ostatní jí přizvukovaly.

Jestli je to žert, dostaly mě. „Kde jste co viděly?“

„V tom novém křídle,“ začala jedna, ale druhá ji hned přerušila: „Nemohla jsem spát a šla jsem se kouknout z okna… chtěla jsem vidět pole a stromy, ale…“ Drmolila tak rychle, že jsem jí nerozuměla, pochopila jsem, až kdy po ní třetí dívka zopakovala: „Skutečně se tam mihla tvář! Bílá, hrozná, mrtvolná tvář!“

Jejich hlasy sílily, takže se dokonce i Berta ve své posteli ošila s rozespalým zamručením.

„Pššt,“ zarazila jsem to strašidelné vyprávění. Vklouzla jsem do pantoflí, ze stolku vzala svou petrolejku a přitom letmo zkontrolovala hodiny postavené na skříni; skoro půlnoc.

„Tak pojďte,“ pobídla jsem děvčata s povzdychem, jakmile za mnou dveře zaklaply. „Ukažte mi toho svého ducha.“

Dovedly mě chodbou do své ložnice. Byla to velká místnost, ze které hleděla tři okna do dvora školy; vpravo jim výhled ohraničovala nízká hospodářská budova a veranda na její střeše, v dálce za dvorem se tetelily staré topoly a prozrazovaly, kudy se klikatí Mlýnský potok, ale vlevo, tam už čněla oknům vstříc hrubá stavba nového křídla, okleštěná lešením.

Chápala jsem tu zvláštní bázeň, kterou budil rozestavěný dům. Podvědomý, nevysvětlitelný pocit nejistoty, otvory zírající do prázdna, patra bez schodišť a schodiště bez zábradlí, trámy bez střechy, děsivé jako černé kostry vyhořelých stavení.

„Tam to bylo, slečno Dany,“ hlásila Běta s prstem přilepeným na sklo.

„Připalte mi lampu a zůstaňte tady,“ přikázala jsem. Nadzvedla jsem skleněné stínidlo s očazenou špičkou a dívky udělaly totéž. „Dojdu se tam podívat.“

Vyděšeně lapaly po dechu. „Ale co když –“

„Nebojte se, nic se mi nestane.“ V tu chvíli jsem v sobě skutečně neměla ani stín strachu; v životě už jsem poznala takovou hrůzu, takový děs, že bledá tvář za oknem mě vystrašit nemohla. „A jestli se bojíte, tak se modlete; to je proti strachu nejlepší.“

„Dejte nám pak znamení lampou,“ vymýšlela děvčata. „Až budete uvnitř, zamáváte na nás z okna do okna!“

Napadlo mě, že mávání z okna nezajištěné stavby může být na celém tom dobrodružství to vůbec nejnebezpečnější, ale souhlasila jsem. Nechala jsem je čekat v pokoji a vyrazila.

Můj krok se rozléhal ztichlými chodbami, teplé světlo petrolejky klouzalo po mosazných klikách, kráčelo se mnou chladnou dlažbou a kmitalo štukovaným stropem. Brouzdat po nocích školními chodbami, to v člověku vyvolá zvláštní vzrušení, ať už je mu dvanáct, nebo jednadvacet. Pöttingeum bylo mým domovem, znala jsem ho stejně dobře a důvěrně jako rodný dům, ale přesto mě v tu chvíli varovně šimralo za krkem. Kdybych vzbudila někoho dalšího, kdyby mě potkala hospodářka nebo snad dokonce slečna Ptáčková, měla bych co vysvětlovat. Nahánět po nocích duchy na chodbách – taková pitomost!

Kdyby se místo mě vzbudila Berta, dala by děvčatům co proto. Zahnala by je do postelí, a ještě by jim vyhubovala za vymýšlení nesmyslů. A kdyby teď viděla mě, vyhubovala by mi možná taky. Tohle máš za to, Dany, že jsi tak měkkosrdcatá! Kdybys byla jen trochu přísnější, nemusela bys vprostřed noci nahánět bledé tváře strašidel. Klíče zachrastily v zámku. Vyšla jsem na dvůr.

Ovanul mě vlažný vzduch. Květy bříz i topolů, které ve dne slunce rozehřálo, teď houpal noční chlad a vytřásal z nich sladký pyl, od řeky doléhalo teskné šumění vrb a zemitá vůně vlhkých luk.

Otočila jsem se přes rameno. Těsně pod střechou se tetelilo jediné světýlko a kolem něj se jistě shluklo těch dvanáct vykulených obličejů. Poplety. Není se přece čeho bát!

Jenže sotva mě přikryl stín stavby, začal i ve mně klíčit nejistý, neurčitý strach. Vzrušení z neznámého. Mnohokrát jsem si už představovala, co se z toho ošklivého káčátka vylíhne, až ze sebe setřese všechny skořápky, až nám novou budovu předají v plném lesku a parádě, ale neměla jsem v plánu vkročit tam dřív.

A přesto jsem tam vešla – uprostřed noci. Vůni jara vystřídal pach zvířeného prachu a zasychající malty, dozvuk pryskyřice z čerstvého dřeva. Mé kroky křupaly na špinavé podlaze, rozléhaly se mezi holými zdmi, prostupovaly syrovým chladem.

Přestože nebylo těžké odhadnout, kde budou dveře, kde okna a k čemu bude která místnost sloužit, zdály se tak cizí a nehostinné. Připadalo mi skoro nemožné, že už příští podzim by měly ve třídách sedět dívky, na stěně viset černá tabule, dřevěný kříž a portrét Franze Josefa. Zatímco můj zrak bloudil po cihlách, má nemotorná noha nabrala do pantofle hrbolatý kamínek.

Shýbla jsem se, loktem se zapřela o stěnu a zula si botu, abych ho vytřepala. Kamínek zachrastil o dlažbu a ve mně srdce leknutím poskočilo. Společně s tím zvukem jsem uslyšela ještě něco jiného.

Zdálo se mi to? Mohla to být jen ozvěna? Bosá noha dostoupla na mrazivou, špinavou podlahu, pantofle v ruce se stala mou jedinou zbraní.

Plížila jsem se dopředu, krůček po krůčku. Petrolejku před obličejem, botu připravenou v nápřahu, srdce divoce poskakující a bušící na poplach.

Nechoď tam, Dany, nechoď tam! Co když je to tulák, co sem vlezl z ulice? Opilec, vandrák, pobuda? A co když je to divoký, zuřivý pes, který přitáhl z luk?

Nesmysl. Je to možná jenom bažant, koroptev, zajíc, myš…

Už jen pár kroků za tuhle stěnu. Už jen malý kousek.

Pak mě ohlušil výkřik. Můj vlastní výkřik! Vyděsil mě. Ruka sama vystřelila a bota prosvištěla vzduchem.

Jejím cílem byl člověk. Chlap. Strašidelný, zarostlý, tmavý, vysoký a silný chlap v našem domě! Uprostřed noci.

Rozzlobila jsem se. Ale jakmile bota bezzubě klepla do podlahy, přidal se k hněvu i strach. Tentokrát to byl skutečný, oprávněný strach.

„Co tu chcete?!“ křikla jsem. Mé leknutí se ještě nestihlo propsat do hlasu; zněla jsem rázně, skoro jako Berta.

Chlap popošel pár kroků dopředu a shýbnul se pro mou botu. Když ji zvedal z podlahy, rozeběhl se mu po vousaté tváři úsměv. Bylo to zjevně celé náramně zábavné! „Velice se omlouvám, nechtěl jsem vás vyděsit; pracuji tu.“

„O půlnoci?“ Na obranu mi zbyla už jen petrolejka a přísný hlas vychovatelky. S obojím se dá podniknout ledacos.

Jeho pobavený úsměv zmizel a chladný vzduch mezi námi zhoustl napětím. Nezdál se být opilý, zuřivý ani rozčilený. Mluvil čistě a zdvořile, ale to ještě neznamenalo, že není nebezpečný.

„Vrátil jsem se pro něco, co jsem si přes den zapomněl…“

„Pro co?“ vystřelila jsem rychle.

Nezaváhal: „Pro kapesní hodinky.“

„A kde je máte?!“ nedala jsem se. Můj hlas byl ostrý jako břitva, průrazný jak opakovací puška.

„Nebyly tu; nejspíš jsem je ztratil úplně.“

„Vypadněte!“ Nevěřila jsem mu ani nos mezi očima. Hledat hodinky o půlnoci? To jistě! Byla jsem si jistá, že lže, a to mi nahánělo ještě větší hrůzu.

Přikývl. Opatrně se shýbnul, aby botu zase položil tam, odkud ji vzal. Pohyboval se pomalu, obezřetně, jako bych na něj snad skutečně mířila zbraní, přestože v rukou mi zbyla jen petrolejka.

Jenže já s ním ještě neskončila. „Nahlásím to správcové. Promluví s vaším mistrem a ten vás vyhodí tak rychle, že ani nestihnete nabrat dech! Tohle je náš dům. Náš, rozumíte?!“

„Omlouvám se,“ zopakoval vážně, zvedl ke mně zrak. Najednou jsem si byla jistá, že i jemu se ve tváři mihl strach. Skutečně jsem ho vystrašila?

Snad nakonec nebyl tak děsivý. To jen ta nemožná hodina na nemožném místě. „Tak jděte už.“

Na okamžik se mi zdálo, že chtěl ještě něco říct. Možná přidat ještě další omluvu, prosbu, žadonění, abych mlčela? Nebo jen další lež. Nakonec se ale otočil beze slova a vyklouzl nejbližším otvorem na vnější lešení. Zmizel do noci.

Až když byl pryč, došlo mi, jak je všechno ve mně tím leknutím napnuté a naježené, že se mé prsty třesou a krev mi ve spáncích hučí jako vodopád. Trvalo mi dlouho, než jsem se sebrala a odhodlala jsem se dojít si pro svou botu. Srovnala jsem si vlněný šátek na ramenou, oprášila chodidlo, vklouzla do pantofle.

Konečně jsem si vzpomněla na děvčata a najednou jsem se cítila jako hrdinka! Jako vlčice, která uhájila své doupě – a všechna malá vlčata v něm. Pospíšila jsem si k oknům do dvora, abych jim mohla svou petrolejkou zamávat, jak jsem slíbila. Byly už jistě napětím bez sebe. Okusovaly si nehty, žmoulaly copánky, vymýšlely tragické scénáře.

Mávla jsem světlem několikrát ze strany na stranu. Lampička v okně těsně pod střechou po mně zopakovala totéž. Nebudu jim říkat o tom divném člověku, kdepak. Jen by je to rozrušilo. Seděly by potom u okna večer co večer, vyhlížely by tajemné tváře a postavy, místo aby spaly.

Cestou zpátky jsem dveře ze dvora pro jistotu zamkla na dva západy. Co kdyby se vrátil? Pospíšila jsem si, schody brala po dvou a už jsem stála u dveří do ložnice na konci chodby.

„Ať už jste v postelích. Hned teď!“ kázala jsem přísně, sotva jsem vzala za kliku, a ony se na ten povel rozeběhly od okna jako housata po dvorku.

„Nic jsem neviděla. Nic se nestalo a žádný duch tudy nebloudí. Můžete klidně spát,“ hlásila jsem a zhasla lampičku v okně.

Jejich zklamání bylo skoro komické. „Vážně, slečno Dany?“

„Vážně,“ opáčila jsem rázně. „A teď honem spát.“

Když jsem se vrátila do svého pokoje, pod chodidlem v pantofli mi pořád ještě skřípal písek. Oprašovala jsem se ve vší tichosti, ale to šustění Bertu stejně vyrušilo. „Co se děje?“ broukla rozespale.

„Nic se neděje,“ šeptala jsem. „Děvčata se něčeho polekala, ale už jsem je uklidnila.“

„Kdybys na ně jen byla trochu přísnější…“ bručela Berta, ale upadala přitom hloub a hloub do spánku, v půlce věty zmlkla a za chvíli zas utěšeně pochrupovala.

I já si zalezla do postele, ale teplo zpod duchny stihlo vyprchat a stejně tak i má ospalost. Hleděla jsem do stropu malého pokojíku a mysl se ve mně bouřila.

Co tu u všech všudy ten chlap mohl chtít? Z jakého důvodu by se střízlivý, rozumný člověk vkradl na liduprázdné staveniště? Co by mohl najít mezi holými zdmi, lešením a mokrou maltou? A proč tak pozdě v noci? Byl to skutečně dělník? Pracuje tady vůbec? A mám to zítra oznámit správcové?

Jenže jestli tu skutečně pracuje, nejspíš by kvůli mně o práci přišel. Jen za to, že byl ve špatnou chvíli na špatném místě? Jen proto, že si ho náhodou děvčata všimla? A co když nelhal? Co když si skutečně přál jen najít to, co ztratil?

Po stropě plul mdlý odraz měsíce, z chodby doléhalo tlumené tikání hodin, Bertin dech šeptal v květovaných duchnách, a jak se mi oči klížily, zdálo se mi, že se ty zvuky slévají v něco nového. Dávného. Ve vzdálené kmitání kolovratu.

(text pokračuje)

Pro více informací o knize koukněte na www.yactu.cz.