winter renshawová

bilion

Toto dílo je fikce. Jména, postavy, místa i zápletky v tomto příběhu si autor buď vymyslel, anebo jsou součástí fiktivního děje. Jakákoli podobnost se skutečnými místy, podniky, událostmi nebo osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

TRILLION Copyright © 2020 by Winter Renshaw

Translation © Jana Rajnyšová, 2026

Original English title: TRILLION

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2026

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-856-5 (ePub)

ISBN 978-80-7593-857-2 (mobi)

Věnování

Jill Kirtneyové. Děkuji za tvou neochvějnou podporu!

Epigraf

Nejsem zmatená. Nechci jenom chtít to, co chci.

Lauren Edenová

Prolog

Sophie

Minulost

„Než odejdeš, musím ti něco zásadního vysvětlit.“ Matka odšroubuje víčko z tuby napůl vyschlé červené rtěnky a naše odrazy se v malém koupelnovém zrcadle spojí. „Existuje láska… a pak věci, které se lásce podobají. Většina lidí si tyhle dvě věci plete po celý život.“

„A jak poznáš ten rozdíl?“ Přesouvám pozornost ke svému výstřihu, rozptýlená tím, jak mi její vintage šaty dělají ještě větší prsa, než opravdu mám. Zip skoro nejde zapnout, a když se posadím, spodní lem odhaluje nebezpečně mnoho. Ale nic s tím nenadělám. Jsem o deset centimetrů vyšší než ona. Mám bujnější křivky, než měla v mém věku – alespoň podle vybledlých fotografií v albu, co má pod postelí, které zachycují mimořádně vitální ženu s naivní idealistickou duší a celým životem před sebou.

V blahoslavené nevědomosti, že podstata jejího nádherného života se nachází jenom pár let od katastrofy.

Tak ráda bych ji znala dřív, než se z ní stala jen přízračná skořápka ženy!

Vzpomínám si, jak jednoho pozdního srpnového odpoledne seděla na zádi otcovy zděděné plachetnice. Vítr jí čechral sluncem vyšisované vlasy. Kůži měla tak opálenou, jak to jen u dívky švédsko-irského původu jde. Usmívala se tak široce, že mě z toho bolely tváře.

Potom, co nás opustil, se takhle usmívat přestala.

A já strávila většinu svého dospívání odbarvováním svých blond vlasů v naději, že kdykoli se na mě podívá, bude jí to připomínat otce o trochu míň. Pochopitelně měla za to, že procházím nějakou typickou rebelskou fází. Pravdu jsem jí nikdy neřekla. Nechtěla jsem, aby se ještě víc trápila.

„Nedá se to tvrdit s jistotou. Můžu ti jen říct, že skutečná láska je vzácná a existuje spousta těch falešných.“ Máma se zamyslí a pak vydechne. Unavené modrošedé oči se jí zamlží.

Představuju si, že vzpomíná na mého otce. Na toho hajzla.

„Jestli je něco, co tě můžu naučit, než odejdu…“

„Mami,“ přeruším ji, vytrhnu z jejích kostnatých prstů jasně rudou rtěnku Revlon a snažím se ignorovat, jak pod svým obnošeným froté županem každou vteřinou chřadne. Nerada o tom mluvím. O tom, že se jí vrátila rakovina. O tom, k čemu by mohlo dojít tentokrát.

Ona neumře.

Nedopustím to.

Nanáším si rtěnku na rty a stisknu je, aby se barva rozetřela. Potom upravím pár míst bříškem prostředníčku, jako to kdysi dávno dělávala ona.

„Nemusíš to dělat, Soph. Víš to, že ano?“ Z jejího tichého hlasu je cítit nejistota. „Něco vymyslíme.“

„To je v pohodě. Přísahám.“ Vyměňujeme si lži. Přinutím se k úsměvu a doufám, že nepostřehne v mém hlase záchvěv nervozity. Prsty se mi třesou. Srdce mi buší. Duše se chvěje. „Bude to určitě zábava. Je to jenom večeře.“

Obě víme, že je to jediná možnost.

Do vystěhování už nezbývá ani týden. A když vezmu v úvahu její léky, nákupy a platby za fyzioterapii mé mladší sestry, existuje velmi reálná možnost, že v blízké budoucnosti skončíme na ulici.

„V deset budu doma,“ dodávám, „a budu ti o všem vyprávět.“

Máma se zašklebí.

Myslím, že o tom slyšet nechce.

Myslím, že se jí nezamlouvá, když předstírám, že jde o rande se spolužákem, i když ve skutečnosti unáší její sedmnáctiletou panenskou dceru na „večeři“ čtyřicátník v obleku na míru, co jezdí rolls-roycem.

Slíbil, že to bude jenom večeře.

A nabízí mi za pět hodin mého času pět set dolarů.

Sto dolarů za hodinu.

Na to, abych vydělala tolik peněz, si musím odpracovat čtyři víkendové směny v kavárně. Navíc, kdybych dnes večer nedělala tohle, povalovala bych se ve svém pokoji, poslouchala All-American Rejects a nazdařbůh sjížděla instagram. Takhle aspoň přispívám do našeho rozpočtu a ulehčuji to matce, která je vyčerpaná chemoterapií.

„Je moc milý,“ řeknu jí, abych ji trochu povzbudila a zároveň uklidnila svoje nervy. Za těch několik měsíců, co pracuji jako servírka, navštívil naši kavárnu tolikrát, že bych to ani nedovedla spočítat.

Vždycky večeří sám.

Vždycky platí hotově.

Vždycky si vyžádá mě.

A vždycky na mě dlouhou dobu upřeně zírá.

Moje kolegyně Ciara tvrdí, že bych ho měla nahlásit, ale je neškodný. Kromě toho mi dává velice štědré spropitné. A jeho zájem mi tajně lichotí. Možná jsem do něj i tak trošku zamilovaná. Kluci v mém věku mě obyčejně ignorují. Těch pár rande, na kterých jsem byla, nestojí za řeč. Promarněná odpoledne. Večeře za dolar ve fast foodu. Bezcílné projížďky autem a poslech příšerné hudby v autě, co smrdí jako špinavé kopačky, a prázdné lahve Mountain Dew.

„A taky je moc hezký,“ říkám. „Připomíná mi ty fotky JFK juniora, které jsi nám ukazovala. Líbily by se ti jeho vlasy.“

Tiše se zasměju ve snaze předstírat, že na tom, co se chystám udělat, není nic zvláštního.

Snažím se potlačit sžírající pocit viny, který mi stoupá ze žaludku a pálí v hrdle.

Neřekla jsem jí, že mě vezme do města ani že jdeme na soukromý večírek poblíž Lincoln Parku…, kam je třeba mít masky a přístupový kód.

Když mi o tom vyprávěl, znělo to zábavně. Líbila se mi představa, že se vyšňořím a strávím pár hodin po boku bohatého, elegantního a přitažlivého kapitalisty, který se na mě bude dívat, jako bych byla ta nejkrásnější věc, jakou kdy spatřil.

Možná je to pošetilost, možná je naivní myslet si, že by ze schůzky vzešlo něco víc, ale nemůžu popřít, že mi z toho muže poletují v břiše motýli.

„Nech toho, mami,“ říkám, protože mě její mlčení dusí jako těžká deka. „Není to nic vážného. Opravdu. Je to jenom večeře.“

Můj mobil na umyvadle v koupelně zavibruje. Vydechnu do dlaně a ověřím si, jestli mám pořád svěží dech, i když jsem si během poslední hodiny dvakrát vyčistila zuby, použila dentální nit a třicet vteřin kloktala fialový Listerine.

Máma přimhouří oči. „Říkala jsi, že se s ním nebudeš líbat…“

Protočím oči a bojuji s horkem, které mi stoupá do tváří. To, že si máma představuje, jak se s někým líbám, mi způsobuje úzkost. Možná umřu hanbou dřív, než vůbec vyjdeme z haly našeho bytového domu.

„Budeme v jeho autě,“ odmítnu její myšlenku. „Blízko u sebe…, prostě chci hezky vonět.“

Chvíli se na mě nedůvěřivě dívá. Nadechnu se zatuchlého vzduchu pro případ, že by protestovala. Kdyby si postavila hlavu, zůstala bych doma.

Nejspíš bych dostala záchvat vzteku, ale neodešla bych.

Vždycky jsem byla hodná holka. Dcera jako zlatý retrívr.

Spolehlivá. Poslušná. Věrná. Ochranitelská.

Máma je můj celý svět. A moje malá sestra Emmeline zrovna tak.

Udělala bych pro ně cokoli…

… a proto to dělám.

Podívám se na zprávy a strčím mobil do černé saténové kabelky, kterou jsem si vloni pořídila na maturitní ples. „Je tady.“

„Soph…“ To je všechno, co řekne. Potom sevře rty. Nedovedu si ani představit, jaké emoce v ní bouří. Pochybuje. Chce mi to rozmluvit. Vidím jí to na očích.

Je ale příliš pozdě.

Jsem nastrojená – a on čeká venku v autě, voní nejspíš jako milion dolarů a je připravený hltat mě pohledem, stejně jako to vždycky dělá, když jsem v práci: jako bych byla krásná, jako bych pro něj byla důležitá.

Žaludek se mi svírá očekáváním.

Teď už není cesty zpět…, i kdybych chtěla.

Obejmu ji kolem útlých ramen, vdechuji její vanilkovo-levandulovou vůni, jemně ji k sobě přitisknu a pak odcházím.

Kapitola první

Trey

Současnost

„Moje sestřenice byla s Westcottem před pár lety na večírku a tvrdí, že šňupal čistý peruánský kokain přímo z těla striptérky ruličkou z desetitisícové bankovky a pak, to si poslechněte, tu bankovku zapálil,“ slyším z odpočívárny v osmém patře ženský nosový hlas.

Tak tohle jsem ještě neslyšel…

Zastavím se přede dveřmi a poslouchám. Mířím právě na konferenční hovor, ale pár minut času na lacinou zábavu si udělat můžu, zvlášť během monotónního úterka. Většina lidí nenávidí pondělky. Já nesnáším úterky. Pondělky jsou plné nadějí a ambicí do nového týdne. Středa je na půl cesty k pátku, čtvrtek ještě blíž. Ale úterky jsou únavné, nudné a obecně nezajímavé.

„To ještě nic není,“ řekne druhá žena. Hlas má mladistvý a zoufalý; má takový ten tón ovce, co musí jít vždycky s davem. Takové typy poznám na míle daleko. „Chodila jsem s právním koncipientem, který pracoval pro jednoho z jeho advokátů. Vyprávěl mi, že Westcott pořádal naprosto šílené večírky, kde museli všichni hned po příchodu podepsat dohodu o mlčenlivosti, a byl si celkem dost jistý tím, že tam všem dávali rohypnol nebo něco takového, protože si druhý den nikdo nepamatoval, co se tam dělo.“

Potlačím smích.

Tyhle drby…

„Dala bych celý svůj plat za to, abych mohla být na jednom z jeho večírků mouchou na zdi,“ řekne ta první.

„Viď?“ souhlasně přizvukuje druhá – ta oddaná následovatelka. „Věděla jsi, že má jeho dům skoro dvacet tisíc metrů čtverečních? Snažila jsem se najít nějaké fotky z jeho interiéru, ale našla jsem jenom knihu napsanou v devadesátých letech, když ještě žili jeho rodiče. Nebudu lhát, trochu mě to zklamalo. Připomnělo mi to hradní verzi domu mojí babičky. Doufám, že to sídlo zmodernizoval. Ostatně, kdo jiný už by si to mohl dovolit?“

Ta první se zasměje. „Třeba je to záměr, že vypadá zastarale. Nešukal snad před pár lety ženu, co byla dvakrát starší než on? Možná má staré věci rád.“

Zatínám čelist. Žena, o které mluví, je moje teta. Doprovázela mě na několik benefičních akcí, když jsem měl už plné zuby zoufalých ženských, co mi ochotně kouřily péro, jen aby se se mnou mohly vyfotit na červeném koberci.

Trochu se mi z toho zvedne žaludek.

Jen naprostý idiot by si mohl splést moji tetu s milenkou.

Mají štěstí, že tu není a tyhle kecy neslyší. Svým sladkým úsměvem a ostrým jazykem dokázala rozplakat i dospělé chlapy. Z těchhle dvou by nadělala sekanou.

„Mno, o tom pochybuju,“ namítne ta druhá. „Viděla jsi tu poslední holku, se kterou chodil. Ta byla fakt neuvěřitelně nádherná.“

Byla hezká.

To se jí musí nechat.

Ovšem kromě vzhledu sotva nabízela cokoli jiného, co by člověk mohl obdivovat.

„Nechodil předtím se dvěma holkama najednou? Jako že ve trojce?“ ptá se první.

Nechodil. Jen jsem je šukal, dokud mě neomrzely.

„Nejspíš,“ směje se ta druhá.

„Vy tomu vážně věříte?“ vloží se do hovoru třetí žena. Má jemný dívčí hlas, ale jeho tón je přímý a věcný. „Jestli na svých večírcích nutí všechny podepsat dohodu o mlčenlivosti, nemohl by toho tvého bývalého žalovat, že tu informaci šíří? A jestli si on a všichni ostatní mysleli, že je na tom večírku někdo zdrogoval, proč si nenechali udělat testy? Navíc, desetitisícové bankovky už spoustu let neplatí. Kromě toho dost pochybuju, že by šňupal kokain. Všichni přece vědí, že je vegan.“

Ticho.

„A to, jak vypadá jeho dům, po tom ti nic není. Je to extrémně vlezlé,“ pokračuje třetí žena. „Jak by ti bylo, kdyby někdo googlil tvoji adresu a snažil se najít fotky místnosti, kde spíš? Kde večeříš? A nemá náhodou jedna z vás zrovna teď bohatého milence? Před minutou byla řeč o tvém ‚kapesném‘…“

Ticho.

„Myslím, že je to normální, když je někdo nejbohatší člověk na světě, že jsou lidé zvědaví,“ řekne druhá žena, která se trochu opozdila s obhajobou. „Patří to k věci.“

„Jo,“ přitaká první. „Není to, jako bychom ho pronásledovaly. Když je někdo slavný, je to prostě… jiné.“

„Ach, pravda,“ povzdechne si moje neohrožená obhájkyně s nádechem sarkasmu v hlase.

Nakloním se blíž ke dveřím, jen natolik, abych zahlédl její tvář – vidím ale jenom její zátylek a světle blond vlasy spadající na ramena. Má na sobě blůzu s jemným proužkem, uvázanou nad pasem, s rukávy ohrnutými v loktech, a sukni těsně přiléhající k jejím křivkám.

Připomíná mi jednu z těch hollywoodských pin-up dívek, kterými byl v mládí posedlý můj dědeček. Měl v zásuvce pracovního stolu celou složku fotek; tam je moje notoricky žárlivá babička nikdy nemohla najít.

Odtáhnu se dřív, než si mě může všimnout.

„Moje chyba, dámy,“ řekne moderní Marilyn Monroe. „Jak jsem jen mohla zapomenout, že boháči nejsou lidé. Pokračujte, prosím.“

Letmo mrknu na hodinky a v duchu si poznamenám, že musím požádat Brodericka, svou pravou ruku a osobního právníka, aby zkontroloval kamery v odpočívárně. Zjistím jména těch dvou drben. S jistým potěšením si představuju, jak se vzájemně litují v nějakém příšerném trendy baru v okolí a popíjejí sladké koktejly, ladící s růžovými výpověďmi, které brzo dostanou.

Hloupé drby nemám ve zvyku tolerovat – výjimku udělám jen tehdy, když jsou lichotivé.

Musím řídit firmu – tu největší firmu na světě, abych byl přesný. A kvůli pitomým drbům už mi několikrát nevyšel obchod.

Rozhovor žen se stočí k tématu „čokoláda při ketodietě“ a to beru jako signál k odchodu. Ve chvíli, kdy udělám krok směrem ode dveří, vyjde z odpočívárny blondýna se svůdnými křivkami v pruhované blůzce.

Když se míjíme, nepatrně do sebe narazíme.

Moje ruka se jí dotkne jen natolik, aby ji to na okamžik polekalo.

Položí si roztaženou dlaň na hruď a omlouvá se.

Naše pohledy se setkají. Uvědomila si, kdo jsem. Tohle se mi stává denně. Z nějakého záhadného důvodu moje pouhá přítomnost děsí lidi k smrti.

Žena se nadechne a pak ztichne; oči se jí rozšíří poznáním, odhrne si pramen plavých vlasů z čela a kousne se do vnitřního koutku těch nejšťavnatějších růžových rtů, jaké jsem kdy viděl.

Je úsměvné, jak se před chvílí statečně zastávala muže, kterého nikdy neviděla, a teď je jako srnka oslněná reflektory. Ty velké oči, a tak vůbec.

„Jak se jmenujete?“ zeptám se. Na krku jí visí pracovní průkazka, ale nemohu odtrhnout pohled od jejích půvabných mandlových očí s tmavými řasami a duhovkami v barvě oceánu. Plíce mi naplňuje vůně divokých květin, sluncem vysoušené bavlny a čerstvého vzduchu. Voní jako ráno na venkově a já se na pár okamžiků přenesu do dětství, do venkovského domu mých prarodičů v Surrey, kam jsem jezdil na prázdniny.

Polkne, napřímí se v ramenou a zvedne bradu. „Sophie Bristolová.“

Na moje jméno se neptá. Zjevně to není nutné.

„Děkuji,“ sklouznu pohledem po jejích útlých ramenou ke dveřím odpočívárny, „za… to.“

Sevře plné rty a lehce přikývne. „Není zač.“

„Mimochodem, nejsem vegan,“ dodám.

Na kořeni nosu jí naskočí vráska. „Prosím?“

„Řekla jste jim, že jsem vegan. Měla byste ale vědět, že jsem naprostý masožravec.“ Mrknu na ni a ona mi na oplátku věnuje zdrženlivý úsměv.

A pak odcházím.

Nemůžu zůstat. Nemám čas. Už tak jdu pozdě na oficiální schůzku s představenstvem Ames Oil and Steel, kterému se pokouším dát rekordní, neslýchanou nabídku. Ne snad, že bych to potřeboval. Jako nejbohatší muž na světě nepotřebuju vlastně vůbec nic, ať už osobně, nebo profesně, nebo jakkoli jinak. Akvizice podniků jsou pro mě v posledních letech spíš něco jako sport. Dalo by se to přirovnat k lezení po horách. Začnete s menšími a postupně se propracujete k těm nejvyšším.

Ames Oil and Steel se stane Mount Everestem mojí kariéry.

Jdu k výtahu, stisknu tlačítko svého privátního patra, přiložím kartu a pak zamířím do soukromé zasedací místnosti.

Ve chvíli, kdy vejdu do dveří, vítá mě Broderick; zvedá ruce do vzduchu a mumlá něco jako: „Co to sakra je?“

Na obrazovce za jeho zády se objeví skupina několika lidí středního věku s netrpělivými výrazy ve tvářích, kteří s námi vedou videokonferenci z upjatě působící kanceláře ve Filadelfii.

„Dámy, pánové, vážení členové představenstva, doufám, že jste nečekali dlouho,“ usměju se. Říkají mi, že když se usmívám, působím docela příjemně. Když ne, připomínám prý mramorovou sochu bez výrazu a lidé se cítí nepříjemně, protože mají pocit, že mě nedokážou „přečíst“.

Zaujmu místo v čele svého dvanáctimetrového mahagonového stolu. Broderick mi podá blok s logem Westcott Corporation a nádherné plnicí pero Caran d’Ache – pro moje poznámky jenom to nejlepší. Byla to oblíbená značka mého otce. Nemyslím, že bych byl sentimentální nebo pověrčivý, ale u některých věcí stojí za to udělat výjimku.

„Pane Westcotte, předpokládáme, že jste obdržel program dnešní schůzky,“ prolomí někdo z týmu protistrany ticho, tak typické pro východní pobřeží.

Broderick mi podává vytištěný e-mail.

„Mám ho tady.“ V rychlosti si ho prohlédnu, projdu hlavní body a vyberu pasáže, které pokládám za důležité. „A už teď vám mohu říct, že polovina jeho bodů je zbytečná. Vím, že je váš čas cenný. Stejně jako můj. Navrhuji tedy, abychom jím přestali plýtvat, a vy mi prostě řekněte částku, kterou chcete na šeku. Můj finanční ředitel to může schválit ještě dnes před koncem pracovní doby.“

Několik lidí si odfrkne a vymění si nečitelné pohledy.

Je to neprofesionální, ale jsem ochoten to přejít, protože jakmile je vykoupím, nebudu už nikdy muset vidět jejich kyselé obličeje.

„Pane Westcotte, jak je všem známo, jste si vědom dědické doložky v naší smlouvě,“ řekne Nolan Ames, muž sedící v čele stolu, vlastník jednapadesáti procent rodinné firmy, a sepne ruce.

„Ano, jsem si toho dobře vědom. Děkuji.“ Kousnu se do jazyka a doufám, že nezaznamená můj povýšený tón. Tahle absurdní dědická doložka je to jediné, co brání převzetí, a ani jeden z nás zatím nebyl ochoten ustoupit. Je těžké se shodnout, když je vaším protivníkem nedůvěřivý kretén užívající si svou moc. „Ale jako podnikatel podnikateli bych vám rád připomněl, že vyjednat lze cokoli.“

Předkloní se ve svém obrovském koženém křesle, s hlavou nakloněnou a zdvořilým úsměvem na stárnoucí tváři, a odkašle si. „Tuhle společnost založil můj pradědeček.“

Přikývnu, jako bych nikdy neslyšel jméno Ames vedle jmen jako Astor, Rockefeller nebo Rothschild. Mlčky poslouchám, jako bych neměl ani ponětí o tom, jaké je řídit společnost, založenou před generacemi vlastními předky.

„Od samého začátku je to rodinný podnik,“ pokračuje Nolan. „Nemůže změnit majitele, pokud si nebudu jistý, že rodinným podnikem zůstane.“

Myšlenka na to, že společnost devastující životní prostředí je „rodinný podnik“, je přinejmenším směšná, ale tenhle muž je cvok, se kterým se nedá diskutovat.

Zadívám se na Brodericka. Mne si nos. Oba víme, že je to pitomost. Nejspíš zdržovací taktika. Kdyby chtěl Nolan opravdu firmu prodat, prodal by ji. Vedli jsme dost neoficiálních hovorů s členy představenstva, abychom věděli, že jsou připraveni se podniku zbavit. Ocel si drží stabilní cenu, ale ropa je na dvacetiletém minimu. Na tomhle trhu nemohou konkurovat Saúdům. Jsou připraveni investovat své peníze do lukrativnějších oblastí a udělali by to už před osmi měsíci, kdy jsem jim dal první nabídku, ale o čtyřicet devět procent nemám zájem.

Jsem člověk, který chce buď všechno, nebo nic.

„Jsem ochoten zdvojnásobit svou poslední nabídku, která, jak se jistě všichni shodneme, byla mimořádně velkorysá,“ řeknu.

Dokonce by se dalo říct, že byla hloupě velkorysá.

Nolan se zadívá na své založené dlaně. Mlčí. Buď došlo k poruše spojení a obraz zamrzl, nebo počítá dolary. Po několika vteřinách se konečně pohne, otočí lesknoucím se platinovým prstenem s diamanty na levém prsteníčku, sundá si ho a pak znovu nasadí.

„Pane Westcotte, vadilo by vám, kdybychom na chvíli ztlumili zvuk?“ zeptá se žena v uhlově šedém kostýmu s příliš velkými perlami na krku a vstane.

„Ani v nejmenším,“ odpovím.

Sáhne po černém ovladači uprostřed stolu. Zvuk utichne a obrazovka zčerná. Zůstává jen blikající ikona, ukazující, že čekáme na spojení.

„Nemůžu se dočkat, až to s tímhle sráčem skončíme,“ ukážu perem na obrazovku. „V tuhle chvíli bych mu měl naúčtovat, že mě zbytečně okrádá o čas.“

Broderick vydechne. „Buď trpělivý. Klapne to. Vždycky dostaneš to, co chceš.“

Zabořím se do opěradla židle.

Má pravdu.

Vždycky dostanu to, co chci.

Vlastně si ani nevybavím žádný příklad, kdy by tomu tak nebylo.

Podívám se nalevo, kde se mi nabízí ponurý výhled na panorama Chicaga, a přemýšlím o svých plánech na víkend. Když se znovu soustředím na svůj blok, všimnu si, že jsem na první stranu do pravého dolního rohu načmáral jméno. Nevzpomínám si, že bych to udělal, ale nepochybně je to můj rukopis.

Sophie Bristolová.

Musel jsem si to napsat, abych si ho zapamatoval. Při více než šedesáti tisících zaměstnancích si nemůžu zapamatovat žádná jména kromě úzkého okruhu nejdůvěryhodnějších manažerů.

Na obrazovce se znovu objeví Amesův tým a zvuk se vrací. Nesrozumitelný šepot. Šustění papírů. Odkašlávání. Vrzání židlí.

Zakroužkuji Sophiino jméno, abych si připomněl, že se na ni mám později podívat. Čistě ze zvědavosti. Vybavím si její tvář – a tělo –, což naruší moje soustředění; málokdy mě něco až do takové míry rozptýlí.

„Dospěli jste k rozhodnutí?“ zeptám se.

Broderick na mě krátce mrkne, jako by si byl jistý, že je tohle ten okamžik, kdy Nolan po osmi mučivě dlouhých měsících vyjednávání konečně ustoupí.

„Ne tak docela. Mám pro vás návrh,“ řekne Nolan. „Pokud jste ochoten si ho vyslechnout.“

„Samozřejmě.“ Narovnám se.

Broderick si poposedne na židli, poslouchá a dělá si poznámky, zatímco Nolan předkládá nabídku, kterou bych rozhodně nečekal.

Nolan Ames trvá na klauzuli o dědictví. Chce, abych si „někoho našel“, „usadil se“, oženil se a založil rodinu. Laskavě mi na to poskytuje dva roky, protože dle jeho slov „je mi pětatřicet a nejlepší roky už mám za sebou“. Má dokonce tu drzost říct mi, že mu za to jednoho dne poděkuju.

Za co bych mu asi tak děkoval? Za nějakou zlatokopku, co si mě vezme kvůli penězům? Za dítě, které bude nevyhnutelně vychovávat tým chův? Za život, jaký jsem nikdy nechtěl?

Lidé jako já se nepouštějí do tanečků, jako je manželství a rodina.

Nejsme takoví.

Já takový nejsem.

Jsem si vědom svých silných stránek. Uvědomuju si ale i ty slabé. Byl bych příšerný manžel a ještě horší otec.

Nolan navrhuje, že všechno sepíše –, že v příštích dvou letech nenabídne své akcie nikomu jinému, a představenstvo souhlasilo, že udělá totéž. Představuju si tu spoustu přemlouvání, která proběhla v zákulisí, proto ta odmlka, ale nemám čas přemýšlet o tom, čím by je mohl vydírat, protože mě plně zaměstnává přemýšlení o té absurdní, bezprecedentní podmínce.

„Kdo si sakra myslí, že je?“ skoro jsem vyštěkl na Brodericka, když jsme se o několik minut později odpojili. „Je to magor.“

Broderick vstane, židle pod jeho mohutnou postavou zavrzá, a odhodí pero na stůl. Přejde k oknu a zhluboka, těžce dýchá. Tenhle chlap toho nikdy moc nenamluví.

„Potřebuju, abys, kurva, něco konečně řekl,“ vyhrknu, protože moje trpělivost je momentálně na nule. Jakkoli jsou moje slova ostrá, Broderickovo ego je jako pancíř. Zvládne to, na rozdíl od toho zbabělého slabocha, kterého má před sebou. Snáší moje nálady, ať už jsou jakékoli, a když je to nutné, dá mi co proto.

Proto jsem ho za těch deset let, co pro mě pracuje, ještě nevyměnil.

Většina lidí mi říká to, co chci slyšet.

Broderick mi říká to, co potřebuju slyšet. Pravdu.

Člověk nemůže dělat chytrá obchodní rozhodnutí na základě pocukrovaných lží.

„Je to mocenská hra,“ řekne a upřeně se na mě zadívá, ale pohled má nepřítomný. Nemám tuhle stránku jeho osobnosti rád. Potřebuju svého žraloka, ne jeho traumatizované alter ego.

„To je jasné.“ Zatnu čelisti. „Co tedy navrhuješ?“

Přestane tlačit vzorek podrážek svých naleštěných bot do koberce a otočí se na mě. „Jak moc to chceš?“

„Musím na to odpovídat?“

Sevře ústa do rovné čáry a nosní dírky se mu rozšiřují. „Dobrá. Takže, tohle je plán. Někoho si najmeme. Najdeme ženu – nějakou, které můžeme věřit – a zaplatíme jí, aby si tě vzala, měla s tebou dítě a to všechno provedla v časovém rámci, který Nolan stanovil.“

„Prosím, řekni mi, že si děláš prdel.“

Zvedne obočí. „Tahle nesmyslná jednání se vlekla osm měsíců a ten chlap neuhnul ani o píď, Treyi. Slyšel jsi, co chce. On v téhle věci neustoupí. A bohužel ví, že má navrch, protože kdokoli jiný by se mu na to vykašlal už dávno.“

„To je ta nejabsurdnější věc, jakou jsem kdy slyšel.“ Za téměř patnáct let vyjednávání o akvizicích a převzetích jsem o takové podmínce ještě neslyšel. Kdybych toho sám nebyl svědkem, myslel bych si, že je to vtip. Ames ale má takovou pověst. Je to rodinný typ. Skoro deset let ženatý. Má dvě děti. Ten parchant dokonce napsal knihu o „vytvoření ideálního manželství ve světě, který manželství nepřeje“. Stal se z ní okamžitě bestseller. Pokládá se v této oblasti – stejně jako v mnoha dalších – za experta.

Moje zkušenost ovšem je, že mocní muži, co si o sobě myslí, že jsou nejchytřejší mezi všemi kretény v místnosti, dělají často ta nejhloupější rozhodnutí…, někdy dokonce jen proto, že můžou. Mužům, jako je Nolan Ames, neříká svět „ne“, stejně jako to neříká mužům, jako jsem já.

Skláním se nad stolem a zírám na zakroužkované jméno.

Sophie Bristolová.

„Fajn. Plán B. Řekneme mu, že jdeme od toho,“ řekne Broderick a zvedne prst, protože ví, že se chystám protestovat. „Když bude vědět, že jsi ochotný odstoupit a svou přehnaně velkorysou nabídku stáhnout, možná ho to donutí o tom popřemýšlet. Vyrovnáme trochu situaci na bitevním poli. Nakloníme misky vah v náš prospěch – nebo je alespoň vyrovnáme.“

„A co když to nezabere?“

„Tak to necháme být a najdeme si jinou společnost, kterou koupíme.“

Představa, že bychom to nechali být, se mi nezamlouvá. Chci tuhle společnost. Mám na ni zálusk už roky, a jakmile se začaly šířit zvěsti, že ji chce prodat, aby mohl odejít do předčasného důchodu a soustředit se na roli „otce od rodiny“, využil jsem příležitost.

„Ne,“ vydechnu. Jsem teď možná trochu rozmrzelý, ale je mi to, sakra, fuk. Určitě existuje způsob, jak dosáhnout cíle.

„V tom případě musíme někoho najít,“ opáčí. „Nějakou ženu, která se k tobě hodí, je pro tebe atraktivní, nějakou, co by byla ideální matkou a, jak jsem už řekl, které můžeš věřit. Jestli chceš, můžeme ji nechat vyšetřit psychologem, a taky lékařem, abychom se ujistili, že může mít děti…“

Zvednu dlaň. Zmlkne v polovině věty.

„Už do toho zapojuješ moc lidí.“ Odmávnu jeho slova a znovu se zadívám na to jméno. Sophie Bristolová. Slabiky se mi v mysli jemně, smyslně rozplývají. Dovedu si představit, jak by chutnaly na mém jazyku. „Chci, abys ji prověřil.“

Vytrhnu z bloku stránku a posunu ji k němu.

„Pracuje tady,“ řeknu. „Netuším, v jakém oddělení. Narazil jsem na ni před chvílí. Mohla by se na tohle… hodit.“

Broderick si jméno prohlédne, přeloží papír na čtvrtiny a zastrčí ho do vnitřní kapsy saka. „Uvidím, co se mi podaří zjistit.“

Kapitola druhá

Sophie

Současnost

Připravuju právě úterní zprávu pro Mirandu z účtárny, když mi na telefonu v kanceláři zabliká neznámé číslo.

Trvá tři zazvonění, než zpracuju údaje na displeji.

Při dalším zazvonění mě přepadnou křeče v žaludku, než se odhodlám hovor přijmout. „Tady Sophie Bristolová.“

Za tři roky, co pracuju ve společnosti Westcott Corporation, mi Trey Westcott nikdy nezavolal.

„Slečno Bristolová, potřebuju, abyste se dostavila ke mně do kanceláře.“ Tón mého šéfa zní jako příkaz a mně z něj přebíhá mráz po zádech, což se mi nestává zrovna často. „Okamžitě.“

Spočítala bych na prstech jedné ruky, kolikrát jsem tohoto neuchopitelného, mocného muže viděla na vlastní oči, a pokaždé to bylo jen letmo – dnešek je naprostá výjimka.

Podle toho, co se ke mně doneslo, bývá zaměstnanec do jeho kanceláře povolán pouze tehdy, když má být propuštěn. Ten muž rád rozdává výpovědi osobně. Tvrdí, že je to otázka respektu, ale nemůžu si pomoct, abych nepřemýšlela o tom, jestli ho to prostě jenom nebaví. Moc lidi mění.

Na druhou stranu, Westcott měl moc po celý život. Narodil se do jedné z nejbohatších rodin na světě a během dospívání osiřel. Posledních dvacet let strávil tím, že proměnil svoje dědictví v hodnotě pět set miliard dolarů v čisté jmění přesahující bilion dolarů.

Mnohokrát jsem se snažila pochopit, co takové obrovské peníze znamenají, ale nedokážu to. Říká se, že kdybyste počítali do bilionu, trvalo by to dvě stě tisíc let. Myslím, že člověk s takovým vlivem a majetkem prostě nemůže zůstat normální.

Někteří z nejvýznamnějších lidí na světě se ho bojí. Bojí se jeho schopností. A závoj tajemství – a drbů –, který ho obklopuje, jen zvyšuje jeho zastrašující přitažlivost.

Odhlásím se z počítače a v duchu si rychle spočítám, jaká je pravděpodobnost, že to dělám naposledy. Nemá sice důvod mě propustit, nebo mě alespoň žádný nenapadá, ale ztratila jsem už přehled o tom, kolikrát jsem viděla nějakého nešťastníka, jak si balí své věci do kartonové krabice, zatímco se snaží před očima kolegů nerozplakat. Pak nastoupí do výtahu a už o něm nikdy nikdo neuslyší.

Nemám ve zvyku se někoho bát.

Trey Westcott je výjimka.

Poslední hodinu jsem si v hlavě přehrávala incident v odpočívárně a přemýšlela, co všechno slyšel a kolik z toho, pokud vůbec něco, připsal mně.

Zastavil mě na chodbě a řekl: „Děkuji za… to.“

Byl v tónu jeho hlasu sarkasmus?

Co když si myslel, že jsem ty směšné drby šířila já?

A proč mi volá osobně? Má přece půl tuctu asistentů, kteří se o tyhle věci starají…

„Slečno Bristolová?“ Jeho strohý hlas v mém uchu mi dává jasně najevo, že na přemýšlení není čas.

„Ano.“ Zachovávám klid a snažím se svoje obavy prozatím potlačit. „Hned jsem tam.“

Westcott je šéfem šéfa šéfa šéfa šéfa mého šéfa v tak komplikované organizační struktuře, že se mi z ní úplně motá hlava, když se ji snažím sledovat příliš dlouho. Netušila jsem, že by mohl vůbec vědět o mé existenci.

Byla jsem společně se stovkami dalších na několika schůzkách, kde byl přítomen, a jednou nebo dvakrát jsme se potkali na chodbě, ale nikdy jsme se jeden druhému nepodívali do očí. Na našich vztazích nebylo nic pozoruhodného, co by stálo za zapamatování, alespoň ne pro něj.

Pověsím si na krk pracovní průkazku, zamknu kancelář a v duchu počítám, jak dlouho mi bude trvat, než se dostanu z osmého patra v jihozápadním křídle našeho rozsáhlého firemního areálu do severovýchodního, kde nastoupím do soukromého výtahu, který mě doveze do penthousu sloužícího jako kancelář, v níž pan Westcott tráví minimálně sedmdesát hodin týdně.

O pět minut později se hlásím na recepci před ní, kde jeho hlavní asistentka sedí za tak obrovským černým stolem, že ji téměř pohlcuje.

„Pan Westcott se mnou chtěl mluvit,“ řeknu. „Sophie Bristolová ze mzdové účtárny.“

Ze skrytých reproduktorů hraje relaxační hudba, ale vzduch je přímo ledový. Slyšela jsem, že to takhle má. Čistička vzduchu v nemocniční kvalitě v kombinaci s termostatem nastaveným na pouhých 19 stupňů prý Westcottovi pomáhá přemýšlet a udržovat jasnou mysl.

Podle cedulky na stole se asistentka jmenuje Mona, a ačkoli jsem přečetla stovky e-mailů odeslaných jeho jménem s jejím podpisem –, nikdy jsem si k nim nemohla přiřadit tvář. Je krásná jako z obálky nějakého časopisu. Oříškově hnědé oči posazené daleko od sebe. Inkoustově černé vlasy, lesknoucí se jako lakované sklo. Našpulené matně červené rty. Tělo modelky spodního prádla. Dětská tvář. Kdybych měla hádat, řekla bych, že jí bude sotva třiadvacet.

Stiskne tlačítko na svém telefonu, přiloží prsty k mikrofonu sluchátek, něco tiše zamumlá a pak ukáže za sebe na dvoukřídlé dveře s ručně vyřezávaným Westcottovým monogramem: obrovským W obklopeným zleva písmenem P a zprava A.

Pierce Ainsworth Westcott III.

Třetí v řadě úspěšných mužů ze staré, zámožné rodiny, kterého svět zná pouze jako Treye.

„Můžete jít dál,“ řekne asistentka a opatrně, ale zvědavě na mě pohlédne. „Pan Westcott na vás čeká.“

Přitisknu prsty na pozlacenou kliku a zatlačím.

Dveře se otevřou a v tom okamžení přesně vím, jak se cítila Alenka, když skočila do králičí nory.

Kapitola třetí

Trey

Současnost

Dveře se otevřou a v měkkém světle z recepce se objeví krásná žena.

Odkašle si a opětuje můj pohled.

Už teď se mi líbí.

„Ano, pracuji,“ odpoví. „Příští měsíc to budou tři roky.“

Tomu nevěřím.