Obsah

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5

KAPITOLA 6

KAPITOLA 7

KAPITOLA 8

KAPITOLA 9

KAPITOLA 10

KAPITOLA 11

KAPITOLA 12

KAPITOLA 13

KAPITOLA 14

KAPITOLA 15

KAPITOLA 16

KAPITOLA 17

KAPITOLA 18

KAPITOLA 19

KAPITOLA 20

KAPITOLA 21

KAPITOLA 22

KAPITOLA 23

KAPITOLA 24

KAPITOLA 25

KAPITOLA 26

KAPITOLA 27

KAPITOLA 28

KAPITOLA 29

KAPITOLA 30

KAPITOLA 31

KAPITOLA 32

ZÁVĚR

PODĚKOVÁNÍ

Významné body

Obálka

Obsah

Tiráž

Práva

Začátek textu

Seznam stran

5

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99

100

101

102

103

104

105

106

107

108

109

110

111

112

113

114

115

116

117

118

119

120

121

122

123

124

125

126

127

128

129

130

131

132

133

134

135

136

137

138

139

140

141

142

143

144

145

146

147

148

149

150

151

152

153

154

155

156

157

158

159

160

161

162

163

164

165

166

167

168

169

170

171

172

173

174

175

176

177

178

179

180

181

182

183

184

185

186

187

188

189

190

191

192

193

194

195

196

197

198

199

200

201

202

203

204

205

206

207

208

209

210

211

212

213

214

215

216

217

218

219

220

221

222

223

224

225

226

227

228

229

230

231

232

233

234

235

236

237

238

239

240

241

242

243

244

245

246

247

248

249

250

251

252

253

254

255

256

257

258

259

260

261

262

263

264

265

266

267

268

269

270

271

272

273

274

275

276

277

278

279

280

281

284

285

286

287

288

Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Rebecca Raisin

Paříži s láskou

Z anglického originálu A LOVE LETTER TO PARIS
vydaného roku 2024 nakladatelstvím Boldwood Books Ltd.
přeložila Jana Kordíková

Jazyková redakce Jana Drápalíková
Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha
Obálka Michail Michajlov
Korektury Lenka Nešporová
Odpovědná redaktorka Magdalena Jimelová

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 10 638. publikaci.
První vydání, Praha 2026
Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín

First published worldwide in English by Boldwood Books Ltd. under the title
A LOVE LETTER TO PARIS
Copyright © 2024 Rebecca Raisin

Translation rights arranged through The Agency srl of Vicki Satlow and Plima d.o.o.
Rebecca Raisin asserts the moral right to be acknowledged as the author of this work.

Cover design © Michail Michajlov, 2026
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2026
Translation © Jana Kordíková, 2026

ISBN 978-80-271-8530-6 (ePub)
ISBN 978-80-271-8529-0 (pdf)
ISBN 978-80-271-5993-2 (print)

Mamince

KAPITOLA 1

SOUČASNOST – ČERVENEC

Na telefonu mi pípne zpráva od kamarádky Émilienne. Píše se v ní:

Něco jsem před tebou tajila – konečně jsem šíleně zamilovaná díky seznamce Pařížský amor. Nechceš se tam taky přidat? Jestli si někdo zaslouží lásku, jsi to ty.

Jenže Émilienne netuší, že já mám taky tajemství.
Pařížský amor jsem totiž já.

Před půl rokem

Jednoho chladného únorového dne si Émilienne dá hlavu do dlaní a rozpláče se. Poskytnu jí své rameno a celkem zbytečně ji poplácávám po zádech. Sedíme spolu v Café des Capucines v devátém obvodu. Co vlastně člověk může udělat pro kamarádku, která právě prožila zklamání v lásce? Jen tam pro ni být a vyslechnout ji. Právě jsem se vrátila z dovolené v Londýně. Byla jsem navštívit rodiče, kteří se tam nedávno přestěhovali, takže tohle byla první možnost, kdy jsem Émilienne mohla utěšit osobně.

Táta je Brit a mamka Francouzka. Většinu života jsem strávila na cestách přes kanál La Manche tam a zase zpátky, protože se nedokázali rozhodnout, kde vlastně budou žít. Pak jsem se, krátce po dvacítce, natrvalo usadila v Paříži. K rodičům jsem si popravdě řečeno taky jela lízat rány po jednom velmi nepříjemném rozchodu, ale momentálně jsem ve fázi, kdy na něj chci zapomenout, ne to pořád rozebírat. Navíc jsem tu dnes kvůli Em, ne kvůli sobě.

Émilienne svěsí ramena a vyhrkne: „Tvrdí, že jsem pro něj ‚prostě moc‘. Že mám moc velké nároky – jen jsem se ho zeptala, jestli nechce doprovodit do fitka, a najednou jsem moc náročná? Proč to nikdy nevydrží?“ Rozešel se s ní už před několika týdny, ale Émilienne jejich vztah pořád ještě oplakává. „Je to snad mnou? Je ten problém ve mně?“

„Non, samozřejmě že to není tebou.“

„S chlapama jsem skončila.“

„Nebyl to ten pravý, Em.“ Tenhle scénář se u kamarádky opakuje pořád dokola. Když jí nevyčítají, že je na nich moc závislá, tak si zase stěžují, že je chladná a udržuje si odstup – nedává to smysl.

Číšník nám přinese naše café crème, jednou se podívá na Émilienne a zmizí, jako by snad smutek mohl být nakažlivý. Já ji povzbuzuju, aby se napila kávy, když vtom se číšník vrátí s talířem pestrobarevných makronek. „Excusez-moi?“ začne. „Tyhle jsou pro vás.“

Émilienne se na něj upře oči plné slz. „Ale my si nic neobjed…“

„Gratuit,“ prohlásí číšník a zmizí stejně rychle jako přiběhl. Paříž je město, kde poznají, když má někdo zlomené srdce, a vyléčí mu ho dávkou cukru. Minimálně dočasně.

„Vidíš?“ chlácholím ji. „Je tu spousta milých mužů. V dopisech, které prodávám na trhu, si každý den čtu ty nejprocítěnější příběhy plné lásky i překážek, které musela překonat. Jistě, pravá láska si občas dává načas, ale můžu ti slíbit, že na světě ještě pořád je. Nesmíš to vzdávat.“

Émilienne se na mě unaveně usměje. „Ty tvoje milostné dopisy jsou ale z jiné doby, Lilou. Jsou to nádherné vzpomínky na ztracené časy, dneska je život úplně jiný. Podobná romantika už je passé.“ Zoufale si povzdechne.

„Možná ano, možná ne.“ V hlavě se mi začíná rodit nápad. Nemohlo by pomoct dávno zapomenuté umění psaní milostných dopisů a pomalu se rozvíjející romantický vztah?

Můžete se do někoho zamilovat jen na základě jeho slov? Podle svazků milostných dopisů, které mám ve stánku v Marché Dauphine na bleším trhu Saint-Ouen, ano. Možná jsou to jen vzpomínky na minulost, to ale přece ještě nemusí znamenat, že by podobná láska už byla mrtvá. „Nikdy nemůžeš vědět, co na tebe čeká, Émilienne.“

Kamarádka obvykle bývá plná energie a denní režim má jako typický skřivan, cvičí jógu a jezdí na jógové pobyty, aby trochu vykompenzovala dny, kdy sní tolik soufflé au fromage, kolik sama váží, a zapije to sedmičkou sancerre, ten poslední rozchod jí ale dal co proto. Těžko se mi dívá na to, jak je teď její obvykle zářivá pleť téměř zsinalá, jako by vůbec nedělala žádnou z těch věcí, které jí tak prospívají. Známe to všichni. Člověk spořádá celou vaničku zmrzliny a zapije ji lahví červeného, aby na chvilku zahnal tu sebelítost. Jenže následků toho posledního rozchodu se Émilienne zbavuje už docela dlouho, jako by za něj vinila sebe, a ne to, že se k sobě vůbec nehodili.

Zřejmě je to kvůli tomu, že neustále chodí s obdobným typem mužů, kteří jí pokaždé vyčítají v podstatě ty samé věci. A já ji chápu. Ani moje vztahová minulost není právě hvězdná. Je to tím, že si my, kterým nepřeje štěstí v lásce, vybíráme špatné muže, nebo prostě ke vztahům přistupujeme špatně? Možná bychom měly změnit způsob, jakým lásku hledáme, protože to ani jedné z nás jednoznačně nevychází. Dokázala bych Émilienne dohodit dokonalého muže? Neustále si vybírá týpky, co jsou posedlí svým zdravím, pravidelně chodí do fitka, nosí příliš těsné oblečení a puntičkářsky si hlídají, kolik snědli zeleniny. A tihle muži ji nedokážou ocenit, rozhodně ne tak, jak by si zasloužila. Klidně by schůzku s ní vyměnili za kurz slaňování nebo něco obdobně šíleného. Ale ona si pořád dokola vybírá stejné typy mužů. Dopouštíme se v lásce všichni stále stejných chyb? Já ji vidím s mužem, který má stejnou vášeň pro cvičení i pro pařížský život. Je kultivovaný, ale ne snob. Občas ponocuje, ale klidně s ní ráno jednou dvakrát vstane, aby se podíval na východ slunce. Bez problémů se k ní ráno připojí na běh, ale stejně šťastný bude, i když si v neděli pospí, přečtou si noviny v posteli a nebudou nikam spěchat.

Émilienne však nepotřebuje prázdné řeči, kterými bych se ji snažila přesvědčit, že si určitě někoho najde. Potřebuje důkaz. Ještě důležitější je, že si musí uvědomit, že nemá snižovat své nároky, aby si našla spřízněnou duši. Ale opravdu jí můžu pomoct, aby něčemu takovému uvěřila? Se svou milostnou historií mám nejméně co mluvit. Émilienne potřebuje, aby amor vystřelil svůj šíp a přilákal jí muže, kterého by si ona sama nikdy nevybrala. Mohla bych to dokázat? Mohla bych se stát Pařížským amorem?

Později toho večera dopadají dešťové kapky téměř kolmo na okenní tabulky a já si rozmýšlím ten svůj seznamovací nápad. Bezmyšlenkovitě projíždím sociální sítě a pročítám si další příspěvky o nečekaných rozchodech, ukvapených rozvodech a trapných zážitcích ze seznamovacích aplikací. Proč k řadě z nás třicátnic láska stále nepřichází? Všeobecně panují obavy, že ti nejlepší chlapi už jsou ženatí a že hodiny tikají, takže bychom si měly co nejrychleji vybrat z těch, kteří zbývají, a hledat ať už přes kamarády, nebo třeba přes seznamovací aplikace.

Právě díky nim si teď mí přátelé nacházejí partnery nejčastěji a spoustě lidí dokonale vyhovují, ale mně tedy ne. Chvíli jsem to s nimi zkoušela, ale pak jsem s tím přestala. Radši bych se s někým seznámila při nějakém roztomilém trapasu. Člověk přece může snít, ne?

Z obsahu na sociálních sítích jasně vyplývá, že i dalším lidem připadají pravidla lásky stejně nejasná jako mně. A neomezuje se to jen na Paříž – na podobné problémy narážejí i někteří z mých přátel v Británii.

Co kdyby existovala nějaká jiná možnost? Seznamovací stránka pro osamělé, kteří už to zkoušeli jinak, ale teď by na to chtěli jít pomaleji? Opravdu se poznat díky tomu, že si budou psát dopisy, čímž si vybudují pevný základ, který nevyprchá hned po několika měsících. Mohlo by to fungovat. Když si někoho vyberete, nevyměníte si s ním telefonní číslo, ale číslo P. O. Boxu. Místo fotek si budete posílat dopisy. Prozradíte si jen křestní jméno a svou práci nebo koníček. Mohli byste o sobě vyplnit dotazník, abyste si snáze našli vhodného partnera.

Ten nápad musím ještě promyslet, ale co kdyby to fungovalo? Co kdybych dokázala Émilienne i spoustě dalších najít pravou a trvalou lásku?

Mohla bych založit seznamovací službu na míru pro lidi, kteří už to s hledáním lásky vzdali, nebo naopak mají pocit, že to láska vzdala s nimi. Bude určená pro nezadané – jako Émilienne a já –, kteří mají po spoustě nezdarů obavy, že se v současných milostných vztazích tak úplně nevyznají.

Dělám si poznámky a své vlastní špatné zkušenosti s randěním používám jako inspiraci k tomu, jakou službu vytvořit nechci. Jsem romantička se srdcem na dlani a unavuje mě pořád rozlišovat, co je skutečné a co falešné. Dnes už něco jako staromódní namlouvání neexistuje. Všichni se hned chtějí sejít, zároveň ale zůstat bez závazků, proto je člověk často zklamaný, když vztah skončí tím, že ten druhý se nechce vázat a nebere to vážně.

Jinak se živím jako prodavačka na bleším trhu. Prodávám milostné dopisy, deníky a střípky zapomenutých životů. A z nich pravá láska jenom prýští. Muži z dávných dob psali elegantním jazykem velkolepé přísliby, ženy horovaly pro vzájemnou oddanost. Tyto dvojice z minulosti se zamilovávaly velmi pomalu, díky slovům zapsaným na tlustý pergamen, a vzpomínky na ně pak obstály i ve zkoušce časem. Tak co kdybych pro své dvojice stvořila podobnou romantiku?

Vždy mě trápilo, že v budoucnu už podobné milostné dopisy mít nebudeme, protože v dnešní době většina korespondence probíhá digitálně. A když se člověk má ohlédnout do minulosti, e-mail mu s tím tak úplně nepomůže.

Pařížský amor tento nedostatek napraví a znovu vrátí do života ztracené umění ručně psaných milostných dopisů. Moje dvojice na to půjdou pomalu, nemusí „svajpovat doprava“, zvát se na „Netflix a pohodu“. A mým prvním cílem bude přesvědčit Émilienne, že má znovu uvěřit v lásku.

Sepíšu si podrobný seznam, co vše bude potřeba, abych svou firmu uvedla v život – založit webové stránky, vymyslet dotazník, pravidla a požadavky pro zájemce o seznámení, jak budu stránky propagovat, abych si našla nové klienty. Plánuju, že Pařížský amor bude výjimečná služba, určená výhradně pro ty, kteří hledají toho pravého.

Anonymně, jako Pařížský amor, zašlu Émilienne úvodní nabídku zdarma a pak začnu hledat podobné lidi. Takové, kteří už si z lásky odnesli šrámy na duši, proto jsou teď opatrní a cítí se sami. Zkrátka lidi jako já. Já jsem totiž přímo chodící reklama na milostné katastrofy, takže se celkem dost vyznám v tom, co by člověk neměl dělat, když mu jde o pravou lásku. Proto zatím nikomu neprozradím, že Pařížský amor jsem já. Ještě stále se totiž léčím z posledního le scandale, který se před měsícem odehrál na trhu s manželkou jednoho muže. Muže, se kterým jsem v té době randila.

KAPITOLA 2

PŘED SEDMI MĚSÍCI

Le scandale

Tisknu si kabát k tělu, povídám si se známými z blešího trhu a všichni přitom čekáme ve frontě u venkovní kavárny na náměstí. Lehce mrholí, proto se tak choulíme. Fronta se postupně prodlužuje, jako by všichni prodejci před začátkem pracovní doby zoufale zatoužili po něčem teplém k pití. Je studený lednový den, ale ani nepříjemné počasí mě nepřipraví o úsměv na rtech, když jedné známé vykládám o včerejší schůzce s Frederikem, který tedy rozhodně umí zahrnout ženu romantickými gesty. Pak ucítím šťouchnutí do ramene. Vlastně je to spíš dloubnutí. Otočím se a uvidím pohlednou ženu po čtyřicítce, která mě zpraží tak jedovatým pohledem, že musím ucuknout. Když se na ni podívám pozorněji, všimnu si, že plakala. Má totiž rozmazanou řasenku a napuchlé oči.

„Vy jste Lilou?“ utrhne se na mě tak hlasitě, že se na nás otočí všichni známí z trhu, kteří jsou poblíž.

„Oui.“ Nedokážu ji nikam zařadit. Jsem si jistá, že jsem ji v životě neviděla, ale z jejího pohledu přímo srší nepřátelství, a to přímo na mě.

„A baví vás chrápat s ženatým chlapem? To jste si mysleli, že na to nepřijdu?“

Srdce mi najednou vyskočí až do krku. S ženatým mužem? To přece není možné! „Excusez-moi, nespletla jste si mě s někým?“ Frederic přece není ženatý! Občas se scházíme už několik měsíců, každý druhý víkend přespává u mě v bytě. Ženatý muž by přece nemohl trávit celý víkend mimo domov, ne?

Zrudne jí obličej: „Tak spíte s Frederikem Beaumontem, nebo ne?“

Sevře mě ponížení a lidé kolem nás hlasitě vydechnou. Je tak trapné, že se to odehrává před kolegy z trhu. „No… já…“ Zavřu oči, abych se nějak vzpamatovala ze šoku. Netušila jsem, že je ženatý. Ani náhodou. To musí být nějaké nedorozumění.

„Tak co?“ zeptá se žena, vytáhne z kapsy telefon a listuje fotkami, dokud nenajde tu Frederikovu. Je to on. Kudrnaté vlasy, lehce křivý úsměv, škádlivý pohled, ze kterého se mi podlamují kolena. Žena nalistuje další fotku. Na té je jako ženich. Jak to, že jsem si toho nevšimla?

Rozkašlu se a přeju si být někde jinde. V hlavě se mi přehrává řada scénářů a náhle to do sebe začne zapadat. Všechny ty na poslední chvíli zrušené schůzky, časová nedostupnost, údajně kvůli náročné práci, při které musí létat po celé Francii. To, že si v mé společnosti zásadně vypínal mobil, jsem přičítala jeho dobrému vychování a snaze vyhnout se pracovním hovorům.

Když jsem mu pozdě v noci telefonovala, tak mi tiše a něžně špital sladká slůvka. Nedělal to proto, že už ospalý ležel v posteli, ale kvůli tomu, aby ho nepřistihla manželka. Já jsem tak pitomá!

A ještě horší je, že tahle žena je teď hrozně naštvaná a má na to plné právo. „Moc mě to mrzí. Nevěděla jsem to. Tvrdil mi, že jeho manželství skončilo už před rokem.“ Líčil mi, že se se svatbou ukvapili a pak zjistili, že se k sobě vlastně nehodí. Mávl nad tím rukou, že to prý byl jen malý hrbol na cestě za pravou láskou. Že protiklady se přitahují, jenže pak si najednou začnou lézt na nervy.

Žena se hořce zasměje, až mi z toho přeběhne mráz po zádech. Ten výstup přiláká pozornost dalších prodejců. „A o dětech se vám zmínil?“ zesílí hlas. „O všech sedmi?“

Sedm dětí! Kolem mě se začne ozývat šepot a spousta lidí kroutí hlavou. Tohle nemůžu ustát. Zničí mi to pověst, přestože jsem neměla tušení, že Frederic má rodinu. Ani náznakem. I když mě tahle veřejná ostuda trápí, dokonale vnímám bolest druhé ženy. Pro ni to musí být snad stokrát horší. Začnu mluvit tišším hlasem: „Netušila jsem, že má nějaké děti.“ To prase! Ten hajzl! Já věřila tomu, že jsem našla toho pravého, ale on je stejný jako všichni ostatní.

„Jak příhodné.“

Polykám slzy. „Opravdu jsem to netušila.“

„Zničila jste mi rodinu, doufám, že ze sebe máte radost.“

„Non… já…“

„Nechte si to. Nestojím o další lži.“ Otočí se na podpatku a při odchodu ještě mým směrem utrousí nadávku. Zrudnou mi tváře, protože okolní dav mě přejíždí podezřívavými pohledy, a to včetně té kamarádky, které jsem předtím vyprávěla o včerejší schůzce. Teď se ke mně otočí zády, ale ještě předtím po mně vrhne sžíravý pohled. Mám je dál přesvědčovat o své nevině? Uvěří mi to?

Když začnu přemýšlet, že odsud uteču, přispěchá ke mně Coraline, lehce popudlivá žena, která má u vchodu na bleší trh stánek s květinami. „Jsi v pořádku? Zaslechla jsem jenom ten závěr.“

Konečně mi vyhrknou slzy do očí a Coraline mě sevře do náručí. „Přísahám, že jsem o tom neměla tušení. S ženatým chlapem bych si nikdy nezačala!“

„Ššš, ššš. Já vím, že bys to neudělala.“ Ze všech známých na trhu byla Coraline asi ta poslední, od které bych čekala, že mě bude chlácholit. Je o ní všeobecně známé, že je pěkná drbna a užívá si neštěstí druhých, při vzácných výjimkách ale projeví i svou druhou stránku. A já jsem jí za to dnes opravdu vděčná. „Jdi,“ pobídne mě. „Běž ke svému stánku, já ti donesu café crème. Narovnat ramena, bradu vzhůru. Nemáš se za co stydět.“

Lehce se na ni usměju a snažím se nevšímat si toho, jak se mi třesou nohy. Budu ještě někdy schopná věřit nějakému muži? Nejen že mi lhal a podváděl mě, ale znovu pošlapal moje naděje na to, že někdy najdu toho pravého. A ještě mám na svědomí zlomené srdce té ženy. Mnu si obličej a dívám se nad hlavy davu, abych se vyhnula pohledům do jejich očí. Nějak se mi ale povede zadívat se na obrovského muže, který na mě upírá dlouhý a zkoumavý pohled, jako by se snažil rozluštit nějakou hádanku. „Kdo je to?“ Doufám, že to není bratr té ženské nebo nějaký její známý, který si to se mnou taky přišel vyřídit. Nic takového už bych dnes nepřežila.

Coraline sleduje můj pohled. „Oh là là, to je ale fešák a má i pěknou postavu. Vím jen to, že se jmenuje Pascale a prodává staré psací stroje u stánku uprostřed trhu. Nevypadá úplně přátelsky, co?“

„Non, vlastně právě naopak.“ A proč na mě tak dlouze zírá? To nikdy předtím nezažil veřejné ponížení nějaké ženy? Způsob, jak se jeho oči zadívaly do mých, působil velmi živočišně. Téměř až hypnoticky. Přistihnu se, že nedokážu odvrátit oči, i když cítím silnou touhu utéct.

KAPITOLA 3

SOUČASNOST

Po dlouhé noci strávené propojováním ztracených, osudem pronásledovaných a zklamaných obyvatel Paříže jdu do práce neuvěřitelně pozdě. Letní slunce typické pro počátek července mi zvedne náladu a zpříjemní dlouhou procházku na trh.

Přistihnu se, že vzpomínám na dobu, kdy jsem se svým vedlejšákem začala. Na ten zimní den, kdy jsem potkala zoufalou Émilienne, která se zapřísahala, že s láskou už skončila.

Její smutek mi připadal jako žádost o pomoc. Volání do zbraně. Přimělo mě to k zamyšlení, proč jsme trestány za to, že v lásce nechceme slevit ze svých hodnot. Vždyť toho Émilienne zas až tolik nechtěla. Stála o vztah založený na laskavosti, monogamii a naději na budování společné budoucnosti. A teď ho díky psaní milostných dopisů získala.

Od onoho osudného setkání u kávy Pařížský amor prosperuje, já však dál zůstávám v anonymitě. Po onom velkém le scandale je totiž moje jméno pořád ještě pošpiněné. I když jsem se zapřísahala, že v tom jsem nevinně, ne všichni mi to odpustili. A moc tomu nepomohlo ani to, že se na trhu nedávno stavil Frederic a tvrdil mi, že mě pořád ještě miluje. Musela jsem ho zahnat smetákem a celý skandál se tím opět rozvířil. Lidé si špitali, že se s ním určitě musím dál tajně vídat, jinak by se tu přece jen tak neobjevil. Pokud jde o drby, je náš trh taková Petriho miska, a když si člověk nedá pozor, pomluvy v ní jen rostou a množí se, až z toho vznikne přikrášlená verze příběhu, který má k pravdě hodně daleko.

Věnuji svůj čas Pařížskému amorovi a prospívá mi to v mnoha ohledech, protože muži se zrovna nestaví do fronty u mých dveří, aby mě mohli pozvat na rande. Řadě mých zákazníků ale láska pěkně rozkvetla, a to včetně Émilienne. Našla si spřízněnou duši, muže jménem Remy, který mi připadá citlivý a oduševnělý. Dobře chápe zdravé hranice, což byl podle jejího dotazníku problém většiny jejích předchozích partnerů. Émilienne je typ ženy, která potřebuje svůj prostor, klid, aby mohla rozjímat. Remy souhlasil, že je to důležité i pro něj.

Od založení před šesti měsíci to byl pěkný kolotoč. Hřeje mě u srdce, že budoucí generace třeba jednou tyto milostné dopisy z Pařížského amora objeví, posadí se s hrnkem čaje a pročtou si romantické příběhy, které by jindy musely hledat v knihách. Jediný problém je, že tahle unikátní seznamka mi poslední dobou zabírá hrozně času, takže jen těžko udržuju v rovnováze oba své světy – tedy stánek na trhu a tajnou seznamku, proto taky každé ráno chodím tak pozdě.

Dávám dohromady zamilované páry, a to ve mně zároveň probouzí touhu po vlastním milostném příběhu, ale pořád ještě si nevím rady, jak s tím vlastně začít. Teď totiž pracuju tolik, jako snad ještě nikdy v životě, a tak netuším, jak bych se mohla s někým seznámit, jedině že by mi možná nějakého muže do života vrhl samotný vesmír. Abych měla dostatečně velký počet zájemců a mohla se jim zaručit, že pro ně najdu vhodný protějšek, musela jsem vymyslet nejrůznější marketingové akce na sociálních sítích. Většina klientů totiž Pařížského amora našla právě tam, ale zkoušela jsem i jiné metody – házení letáků do schránek, reklamy v podcastech, a dokonce i malý billboard na autobusové zastávce Montmartre a plakáty vylepené po bleším trhu Saint-Ouen. Hodně mi pomáhá i šuškanda. Příjem, který získávám díky Pařížskému amorovi, mi přijde vhod, když mám slabší týdny na trhu. Že práce navíc za to stojí, si připomínám pokaždé, když jen tak tak udržuju všechno v chodu. Zrychlím krok a projdu kolem un kiosque à presse, kde zahlédnu titulek na obálce časopisu, který mě přiměje se zastavit.

Televizní hvězda Emmanuel Roux je zasnoubený – díky Pařížskému amorovi!

Cože? Srdce mi vyskočí až do krku. Hledám v kabelce peněženku, pak prodavači podám pár eur a roztřeseně pozdravím: „Bonjour, Monsieur.“ Jakmile se dostanu dost daleko od stánku, schovám se do zádveří, abych si článek mohla přečíst.

Samozvaný „pařížský playboy“ Emmanuel Roux, který je známý díky televiznímu seriálu Soumračný sen, našel tu pravou a na Eiffelově věži ji požádal o ruku. „Není z branže,“ prohlásil. „Seznámili jsme se díky jedné malé seznamce s názvem Pařížský amor.“ Zeptali jsme se Emmanuela, proč pařížský playboy potřebuje poměrně neznámou internetovou seznamku. „Kvůli anonymitě,“ prohlásil. Provedli jsme malý průzkum. Pařížský amor je malý pařížský start-up tvrdící, že najde lásku všem ztraceným a osamělým, kteří mají pocit, že jim v lásce nepřeje štěstí. Rozhodně to není služba zajišťující potěšení na jednu noc. Členové se musí zavázat, že budou psát milostné dopisy a pomalu se poznávat jako při starodávném dvoření. „Dny mé svobody jsou sečtené,“ prohlásil Emmanuel s odhodlaným výrazem.

To není možné! Všechny členy osobně schvaluju a používám veškeré své dovednosti, abych je co nejvíc prověřila. Takže mě velmi nepříjemně překvapilo, že jsem nevědomky seznámila údajného pařížského playboye.

Nikdy bych totiž neschválila členství muži, který skáče z postele do postele tak jako Emmanuel Roux. On snad použil nějaký pseudonym? Fotky je možné v dnešní době snadno upravit a já bych si je stejně nijak zvlášť neprohlížela. Já se totiž spíš než o fyzický vzhled klientů zajímám o to, co mi napíšou o lásce. Pokud mi poslal nějaké profily na sociálních sítích, tak se mi musely zdát pravé, když jsem ho prověřovala.

V hlavě mi víří ustarané myšlenky. Za koho se vydával a s kým jsem ho dala dohromady? Přes všechna jeho vyznání totiž ani trochu nevěřím tomu, že by se Emmanuel Roux přestal chovat jako playboy. Tohle je pro Pařížského amora neskutečná katastrofa. Vybudovala jsem ho přece pro ty, kteří se vzdali naděje, že najdou lásku. Zároveň jsem si klienty pečlivě vybírala, abych jich neměla víc, než zvládnu. Zrychlím krok a zamířím na bleší trh Saint-Ouen ke svému stánku nazývanému Střípky minulosti, kde prodávám milostné dopisy, modlitební knížky a deníky.

KAPITOLA 4

Otevřu svůj stánek, zapnu notebook a rozhlédnu se, jestli jsem tu sama. Když se ujistím, že mě nemůže nikdo přistihnout, začnu na Pařížském amorovi pátrat po přezdívce Emmanuela Rouxe. Jak si projíždím seznam členů, moje frustrace narůstá. Tím, že ve Střípcích minulosti pracuju na Pařížském amorovi, porušuju zásadní pravidlo a riskuju své prozrazení. Ještě horší ale je, že nemůžu objevit muže, jehož profil by se mi nezdál pravý. Všechny ty příběhy jsou tak dojemné. Úplně se v tom ztrácím, kontroluju si jejich statusy na sociálních sítích a dělám si poznámky, se kterými dvojicemi bych se měla spojit. Na úplném konci seznamu narazím na vhodného kandidáta a zastaví se mi srdce.

Merde. Jak jsem mohla udělat takhle kolosální chybu?

Tučným písmem je tam zapsané jméno ženy, se kterou jsem Emmanuela Rouxe, alias Remyho Tatoua, dala dohromady. Émilienne Lyonová. Moje kamarádka a první zákaznice Pařížského amora. Složím hlavu do dlaní a musím odolávat touze začít kvílet. Émilienne, která mě k založení seznamky nevědomky inspirovala, teď věří, že její spřízněnou duší je ze všech lidí na světě zrovna Emmanuel Roux. Člověk si dokáže vsugerovat v podstatě cokoli. Spojila jsem ji snad s mužem, který jí zlomí srdce a postará se o její veřejné ponížení? Zatím její jméno před tiskem tají, ale jakmile novináři ucítí stopu, čerstvě zasnoubený pár rychle vypátrají a jejich fotky budou po celém internetu.

Co jsem to jenom udělala! Emmanuel a Émilienne. Vždyť už jenom jejich jména znějí trapně komicky.

Jak se mu povedlo Émilienne přesvědčit, že už o svou pověst pařížského playboye dávno nestojí? Nedokážu to pochopit, ale jestli se dá věřit tomu článku, muselo se mu to podařit tak dokonale, že přijala jeho žádost o ruku. Není to náhodou tím, že já svou roli Pařížského amora sehrála tak skvěle, že si teď je naprosto jistá tím, že Remy Tatou alias Emmanuel Roux s ní ve všech ohledech souzní? Ten slizký had mě opravdu doběhl. Najdu jeho žádost a znovu ji pročítám. Je tak procítěná, romantická a upřímná (ha!). Jsou to nářky muže, který o sobě tvrdí, že přes nejlepší úmysly má v lásce smůlu. Kvůli té podvodné žádosti skřípu zuby. Za všechny následky se totiž cítím zodpovědná já.

Momentálně s tím ale vůbec nic nenadělám, tak zaklapnu počítač a rozptýlím se rituály, které v obchůdku provádím každý den. Vyjedu ven se stolky, na nichž vystavuju zboží, a hezky na ně všechno upravím. Zaleju květiny. Rychle vyluxuju koberečky.

Brzy je trh plný zákazníků, smíchu, křiku a hovoru. Zvenku se ozývá troubení aut i houkání sanitek, což je obvyklá zvuková kulisa dnů, kdy se koná trh.

Obcházím obchod s péřovou prachovkou, když vtom si všimnu, že dorazil jeden ze sousedů. S dobře známým zamračeným výrazem totiž dusá do schodů.

Schovám se za otočný stojan s pohledy a tajně nerudného Pascala pozoruju, když odemyká svůj stánek. V měsíci po la réorganisation du marché, velké reorganizaci stánků, už mi několikrát vyčetl mé nedostatky. Moje stolky jsou podle něj moc široké, což je nefér vůči těm, kteří se mnou jsou ve stejné hale. Z mých svíček vonících po růžích ho prý bolí hlava. Moje levandule sem prý lákají včely, i když jsme uvnitř, a ještě navíc v patře, a tak dál a tak podobně. A každou tou stížností mě zaskočí, na podobnou kritiku totiž nejsem zvyklá. Vždy se to poctivě snažím napravit, jenže on vzápětí přijde s dalším problémem.

„Před kým se tu schováváš?“ ozve se sametový hlas, který okamžitě přiláká Pascalovu pozornost. Podívá se mým směrem. A já se zachovám „dospěle“ a přikrčím se k podlaze, protože doufám, že mě jednou provždy pohltí. Ta poslední věc, o kterou teď stojím, je, aby sem zase kvůli něčemu přiklusal.

„Geneviève, pšt!“ Úžasná Geneviève je další z mých sousedů v Marché Dauphine a moje nejlepší kamarádka, i když je o dobrých dvacet, možná třicet let starší než já. Je dost těžké nějak přesněji odhadnout, kolik jí může být, působí tak nějak nadčasově, ale zároveň je to jedna z nejméně dospělých osob, které znám.

„Lilou, kam si to, prosím tě, sedáš?“ ptá se, jako kdyby mi přeskočilo. A možná se to opravdu stalo. „Okamžitě vstaň.“ Když má dobrý den, je jenom panovačná, jenže ona má takové charisma, že člověk zkrátka udělá to, co mu nařídí.

Jsem si úplně jistá, že na mě Pascale upírá svůj pronikavý pohled. A protože se za každých okolností chovám „dospěle“, po čtyřech couvám jako pronásledované zvíře, což není tak snadné, jak se na první pohled zdá, a schovám se za stolem.

Kdyby mě přistihl, jak ho sleduju, bylo by to příšerně trapné. Navíc by mu to jen poskytlo další náboje. Zřejmě by si šel stěžovat na vedení tržiště, že ho úmyslně přivádím do rozpaků, nebo na něco obdobně absurdního.

„Dívá se sem?“ zeptám se, skloním hlavu a teatrálně se probírám papíry, aby mi znovu nevynadala.

„Kdo?“ nasadí si brýle ozdobené třpytivými kamínky – Geneviève je výjimečná snad úplně ve všem – a rozhlíží se po hale. „Jé, není to drahoušek Pascale? Měla bys ho pozvat na rande. Je to typický příklad nabručeného zlatíčka.“

Odfrknu si. Geneviève už měsíc poslouchá, jak si na něj neustále stěžuju, a teď mi navrhne tohle?

„Dost pochybuju, že se náš vztah bude vyvíjet tak, jak se to děje v knížkách, Geneviève. Pokud se tedy nebude jednat o detektivku. Tam se často píše o znesvářených sousedech, ne? S jedním z nich to pokaždé nedopadne dobře. Může skončit i mrtvý.“ Mnu si spánky, protože mě začíná bolet hlava. Většinou takhle podrážděná nebývám, ale to bude tím náročným ránem.

„Non, non, non! Takhle to přece vždycky začíná! Dvojice se na sebe nemůže ani podívat.“ Geneviève má slabost pro romance, a čím víc je v nich erotiky, tím lépe. Většina jejích rad pochází právě z těchto děl. „A pak voilà, oba mají v očích zamilovaná srdíčka.“

„Naštěstí pro mě to v životě nechodí jako v knížkách.“ Nemůžu ale Geneviève prozradit, že mi Pascalovo strohé a zachmuřené jednání opravdu připadá trochu přitažlivé. Není to totálně absurdní? Část mé mysli by totiž chtěla za každou cenu přijít na kloub tomu, proč se zdá tak nenapravitelně mrzutý. Moc toho nenamluví, nač používat slova, když stačí zamručení? Ale vzhledem k tomu, že jsem odbornice na pravou lásku, je mi naprosto jasné, co to má znamenat – je to jenom divadýlko. Všechny varovné signály na mě blikají tak výrazně, že je není možné přehlédnout.

„Jen se na něj podívej. Působí tak nezkrotně. Mrrrňaau.“

Obrátím oči v sloup. „Jako fakt? Ty tady předeš?“ To je celá ona, chlapy je úplně posedlá. Geneviève si na každé roční období pořizuje nového nápadníka, tvrdí, že její láska je prchavá a že se nechce vázat k jedinému muži. Ale přes své nestálé srdce dokáže být se svými bývalými kamarádka. V její záři se totiž chce vyhřívat téměř každý, i kdyby třeba jenom jako její kamarád.

„Co je?“ Neochotně odlepí oči od drahouška Pascala a pohlédne zpátky na mě. Nakloní se ke mně a šeptne. „Jsi tak úspěšná dohazovačka, a přitom nepoznáš, co máš přímo pod nosem!“

„V tom máš pravdu,“ uznám a nenápadně se podívám přes stůl, abych se přesvědčila, že nás nikdo neposlouchá. Moje tajemství totiž zná jenom Geneviève a já chci, aby to tak zůstalo i nadále. „Z nějakého nepochopitelného důvodu se moje dohazovačské schopnosti do mého vlastního milostného života nepromítají. To přece není fér, ne?“ Je to věčný kámen úrazu, ale komu bych si asi tak mohla stěžovat? Abych pravdu řekla, hledala jsem v aplikaci muže, který by pro mě mohl být ten pravý, ale připadá mi, že kdybych ji pro seznámení použila i já, porušila bych tím důvěru ostatních zákazníků. Kdyby vyšlo najevo, že Pařížský amor jsem já, nevypadalo by to dobře, a já po le scandale vůbec nestojím o to, abych se ještě někdy stala takovým středem pozornosti.

Momentálně nikdo nemá ani tušení, že ta podivínská knihomolka, co prodává zvláštní vzpomínky na minulost, je zároveň i zakladatelkou Pařížského amora. Mám v úmyslu si nadále klienty pečlivě vybírat, abych vše dokázala zvládnout a zachovat anonymitu; a aby mé tajemství nadále zůstávalo v bezpečí.

Láskou ve všech jejích podobách jsem úplně posedlá, ale mně osobně pravá láska nějak uniká. Což je další důvod, proč zůstávat v anonymitě. Kdyby členové znali mou vlastní milostnou historii, asi by mým dohazovačským schopnostem až tak nevěřili. Už jsem se nechala napálit, obelhávat, dostala jsem kopačky, stala se „jen kamarádkou“, vyzkoušela různé nezávazné vztahy a naposledy jsem se zapletla s ženatým Frederikem se spoustou dětí. A právě po téhle katastrofě nemám odvahu do seznamovacího rybníčku namočit ani prstíček.

Vlastně by se dalo říct, že nestojím ani o to s někým si dopisovat. Navíc na to momentálně nemám čas. Mám totiž moc práce s tím, abych uspokojovala další hledače lásky.

Geneviève kroutí hlavou, jako by to nedokázala pochopit. „To je fakt záhada. Seznámila jsi tolik párů, ale našemu amorovi se láska nějak vyhýbá.“ Obličej jí náhle soucitně zněžní.

„Víš, co se říká: štěstí ve hře, neštěstí v lásce.“ Pokrčím rameny. Není to mnou? Nejsem moc velký snílek? Moc zabraná do práce a Pařížského amora? Kdyby se tak objevil nějaký pan Dokonalý, jako se to děje ve filmech. Vykračovala bych si po ulici s hlavou v oblacích a pak bum, vrazíme do sebe, mně upadne kabelka, naše oči se setkají a zbytek už je historie. Nebo zkrátka mám z romantických komedií nerealistická očekávání?

Rozmýšlím si, jestli se Geneviève svěřím s tím, co se děje s Emmanuelem Rouxem, když vtom Pascale natáhne krk mým směrem. Sklopím hlavu ke stolu, čímž zarmoutím Geneviève. „Proč se vlastně před Pascalem schováváš?“

Znovu začnu Geneviève věnovat pozornost. „Abych se s ním nemusela bavit.“

Zamračí se. „Cože? Proč? Protože si na tebe párkrát stěžoval?“

„Párkrát? Nahání mi strach. Jen se podívej, jak se kaboní a žhnou mu oči. Zkrátka každý mluvíme úplně jinou řečí. Na rozdíl od něj pořád nebručím.“ Poté, co mé služby takhle zneužil Emmanuel Roux, jsem bojovnější než obvykle. Takže jestli sem zase přikráčí, rozhodně se už nebudu snažit o smír.