Pejsek a kočička jedou do zoo

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.edika.cz

www.albatrosmedia.cz

Vlasta Hurtíková

Pejsek a kočička jedou do zoo – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2026

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Vlasta Hurtíková, 2026

Illustrations © Martina Slábová, 2026

E-book konverze © Grafické a DTP studio Albatros Media, 2026

ISBN tištěné verze 978-80-266-2190-4

ISBN e-knihy 978-80-266-2192-8 (1. zveřejnění, 2026) (ePDF)

ISBN e-knihy 978-80-266-2193-5 (1. zveřejnění, 2026) (ePUB)

ISBN e-knihy 978-80-266-2194-2 (1. zveřejnění, 2026) (MOBI)

PŘEDMLUVA

Pojďte dál, děti, pojďte honem blíž! My jsme s kočičkou zjistili, že svět je mnohem větší než naše zahrada a že tam, kam vás zveme na výlet, bydlí zvířátka, která jsou tak milá a zašmodrchaná, že připomínají rozpletené klubíčko vlny, do kterého se zamotala všechna radost světa. Některá mají nos jako hadici, jiná nosí na zádech bochníky a některá jsou zas vysoká jako rozhledna.

Vezměte nás za tlapku a pojďte se podívat s námi do zoo. My vám o každém tom zvířátku povíme, co si o něm myslíme, a uvidíte, že i ten největší slon nebo nejrychlejší gepard jsou vlastně docela milí sousedé, když se na ně člověk hezky usměje. Tak šup, otáčejte stránky, ať nám ta zvířátka neutečou na svačinu!

S úctou

vaši pejsek a kočička

ÚVOD

To bylo jednou v neděli, když bylo sluníčko tak akorát žluté a nebe tak akorát modré, že se pejskovi s kočičkou nechtělo jen tak ležet za kamny a počítat mouchy na stropě.

„Víš, kočičko,“ povídal pejsek a důležitě si čistil uši starým kartáčkem, „lidé si pořád povídají o nějaké zoo. Prý je to taková zahrada, kde nerostou jenom kedlubny a petržel, ale rostou tam rovnou celá zvířata. A některá jsou prý tak náramná, že se ani do naší kuchyně nevejdou!“

Kočička si urovnala mašli a moudře pokývala hlavou. „To se podívejme, pejsku! To my se tam musíme jít podívat, abychom věděli, jestli ta zvířata mají taky tak pěkné kožíšky jako my a jestli vědí, jak se správně pije mlíčko z misky. Třeba jim budeme muset s něčím poradit, když jsme takoví zkušení hospodáři.“

A tak si pejsek vzal svou kostkovanou čepici, kočička si vzala čistý šátek, zamkli chaloupku na dva západy (a klíč schovali pod rohožku, aby ho nikdo nenašel, i když o něm všichni věděli) a cupitali po cestě rovnou na autobusovou zastávku u lesa.

1
JAK JELI AUTOBUSEM DO ZOO A MÁLEM PŘEJELI ZASTÁVKU

„A jak budeme vědět, kdy ten náš autobus pojede?“ povídá pejsek.

„No budeme čekat, dokud nepojede,“ řekla kočička a diví se, že to pejsek neví. „To tak lidé dělají, když chtějí jet někam autobusem.“ Došli tedy na zastávku a čekali.

Čekali a čekali, ale autobus nikde. „Tak se mi zdá, kočičko,“ povídá pejsek, „že to s tím naším cestováním nebude jen tak.“

„Taky mně to tak připadá, pejsku,“ řekla kočička. „Už mě z toho čekání bolí nožičky.“

„A mě zase ocásek,“ stěžuje si pejsek.

„Ocásek?“ diví se kočička. „Jak tě může z čekání bolet ocásek?“

„No jak… Zavrtí se mi pokaždé, když se někde něco šustne. Už už si myslím, že je to autobus, a ocásek se zaraduje.“

„To je ale neposeda, ten tvůj ocásek,“ kroutí hlavou kočička. „Co kdybychom ho napomenuli, ať se tolik nevrtí?“

„No můžeme to zkusit,“ povídá pejsek a oba se pustí do toho neposedného ocásku, aby mu vyčinili.

„Ocásku, ocásku, ty jeden neposedo, už se tolik nevrť!“

Ocásek se skutečně přestal vrtět a pejsek s kočičkou si mysleli, že mu dali co proto. „Jistě se zalekl a bude nás poslouchat!“

Chvíli se nic nedělo a pak najednou nad nimi cosi zapraskalo a vzápětí se ozvalo slabounké chichotání. Dívají se a tamhle na stromě sedí veverka a popadá se za bříško.

„Chichi, chichi!“ chichotá se a ukazuje na pejskův ocásek. „Vrtí se, vrtí se!“

Pejsek s kočičkou vidí, že veverka má pravdu.

„Podívej, jak se ti ta veverka posmívá,“ mračí se kočička. „Vždyť ten tvůj ocásek je jako z divokých vajec! Co bude dělat, až ten náš autobus doopravdy přijede?“

„To se nejspíš roztočí jako vrtule,“ řekl pejsek, a sotva to dořekl, objevil se autobus.

„Už jede!“ vykřikli radostně pejsek s kočičkou a ocásek se jako malá vrtulka roztočil dokolečka.

Když autobus zastavil, pejsek s kočičkou do něj nastoupili a pěkně pozdravili: „Dobrý den!“

„Dobrý den,“ usmál se na ně řidič. „Tak kampak to bude?“

„Do zvířátkové zahrady, prosím pěkně,“ špitla kočička.

„Zvířátkové zahrady, povídáš?“ diví se řidič. „Takovou zastávku já neznám…“

„To je přeci taková velikánská zahrada, co jsou v ní zvířátka,“ vysvětluje pejsek.

„Ach taaak! Vy myslíte zoo?“

„Ano, ano!“ volají pejsek s kočičkou. „Jedeme do zoo!“

„No tak to je jiná,“ směje se pan řidič. „Račte se posadit.“

„Ale co jízdenky?“ diví se kočička. „Ty si nemusíme koupit?“

„Máme s sebou penízky,“ vytahuje se pejsek a ukazuje panu řidiči jejich malou peněženku.

„Jen si je schovejte,“ usmál se řidič. „Ale teď už se honem posaďte a nezapomeňte počítat zastávky. Sedmá zastávka je zoo!“

Pejsek s kočičkou se posadili na zadní sedadla, kde byla dvě volná místa, a autobus se pomaloučku rozjel.

„Jú!“ volali oba nadšeně a tleskali přitom tlapičkami.

Lidé se za nimi otáčeli a usmívali se na ně. To ještě nikdy neviděli cestovat pejska a kočičku autobusem!

„To je hodný ten pan řidič, že nás veze zadarmo,“ zašeptala kočička pejskovi.

„Možná.“