Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

Drizzt Do’Urden v nakladatelství

TEMNÝ ELF

Legenda o Drizztovi 1: Domovina

Legenda o Drizztovi 2: Vyhnanství

Legenda o Drizztovi 3: Útočiště

PLANINA LEDOVÉHO VĚTRU

Legenda o Drizztovi 4: Magický krystal

Legenda o Drizztovi 5: Stříbrné prameny

Legenda o Drizztovi 6: Rubínový klenot

DROWŮV ODKAZ

Legenda o Drizztovi 7: Odkaz

Legenda o Drizztovi 8: Bezhvězdná noc

Legenda o Drizztovi 9: Obklíčeni temnotou

Legenda o Drizztovi 10: Cesta k úsvitu

TEMNÉ STEZKY

Legenda o Drizztovi 11: Tichá čepel

Legenda o Drizztovi 12: Páteř světa

Legenda o Drizztovi 13: Mečové moře

Legenda o Drizztovi 14: Příběhy o Drizztovi

LOVCOVY ČEPELE

Tisíc orků

Osamělý drow

Dva meče

ZMĚNA

Král orků

Král pirátů

Král duchů

ŽOLDÁCI

Služebník krystalu

Slib Čarodějného krále

Cesta patriarchy

NEVERWINTER

Gauntlgrym

Letohrad

Charonův spár

Poslední hranice

ROZERVÁNÍ

Společníci

KODEX SPOLEČNÍKŮ

Noc lovce

Vztestup krále

Pomsta železného trpaslíka

NÁVRAT DOMŮ

Arcimág

Maestro

Hrdina

GENERACE

Nekonečný

Nezměrný*

Připravujeme*

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podoba se skutečnými osobami, ať žijícími, nebo ne, je čistě náhodná.

Kniha je chráněna autorským zákonem USA. Jakákoli reprodukce nebo neautorizované užití textu či kreseb je zakázáno bez písemného souhlasu Wizards of the Coast, Inc.

Loga Drizzt Do’Urden, Dungeons and Dragons a Forgotten Realms jsou chráněnými obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

Všechny postavy Wizards of the Coast, jména i výrazně jim podobná jména jsou obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

Vydáno na základě dohody s Harper Voyager, značkou HarperCollins Publishers. Všechna práva vyhrazena.

Timeless

Copyright © 2018 by Wizards of the Coast LLC.

Práva na české vydání vlastní FANTOM Print

Cover Art by Aleksi Briclot

Cover Designer by Richard L. Aquan

Translation Kateřina Niklová

ISBN epub 978-80-7594-584-6

ISBN mobi 978-80-7594-585-3

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

Dianě a mojí rodině.

Na ostatním moc nezáleží, víte?

DRAMATIS PERSONAE

V minulosti… všichni drowové

ROD DO’URDEN

Matrona Zlovůle Do’Urden: Krutá mladá hlava rodu Do’Urden. Je ctižádostivá a nenasytná, odhodlaná vystoupat vzhůru po žebříčku menzoberranzanské hierarchie, překonat skoro osmdesát jiných rodů a jednoho dne zasednout ve vládnoucí radě vyhrazené osmi nejvýše postaveným rodům.

Patron Rizzen Do’Urden: Zlovůlin nezávazný konsort, Nalfeinův otec; ambiciózní Zlovůle ho považuje za neuvěřitelně průměrného společníka.

Nalfein Do’Urden: Zlovůlin nejstarší syn, první syn rodu; ztělesňuje vše, co se dalo čekat kvůli slabinám jeho patrona Rizzena.

Briza Do’Urden: Zlovůlina nejstarší dcera. Obrovská a impozantní.

Matrona Vartha Do’Urden: Zlovůlina matka, která zemřela o století dřív.

ROD XORLARRIN

Matrona Zeerith Xorlarrin: Mocná hlava čtvrtého rodu města.

Horroodissomoth Xorlarrin: Kouzelník rodu a bývalý mistr Čarodějce – drowské akademie pro ty, kdo praktikují mystickou magii.

Kiriy Xorlarrin: Lolthina kněžka, dcera Zeerith a Horroodissomotha.

ROD SIMFRAY

Matrona Divine Simfray: Vládkyně tohoto menšího rodu.

Zaknafein Simfray: Mocný mladý šampion rodu, který se díky své narůstající pověsti řadí mezi největší válečníky města. Matrona Zlovůle po něm prahne jak kvůli posílení svého rodu, tak z osobních důvodů.

ROD TR’ARACH

Matrona Hauzz Tr’arach: Hlava tohoto menšího rodu.

Duvon Tr’arach: Syn matrony Hauzz, bojový mistr rodu odhodlaný osvědčit se.

Daungelina Tr’arach: Nejstarší dcera matrony Hauzz a první kněžka rodu.

Dab’nay Tr’arach: Dcera matrony Hauzz, která v současné době studuje v Arach-Tinilithu – drowské akademii pro Lolthiny kněžky.

ROD BAENRE:

Matrona matka Yvonnel Baenre: Rovněž známá jako Yvonnel Věčná. Je nespornou vůdkyní nejen prvního rodu, nýbrž celého města. Třebaže i jiné rodiny nazývají své matrony „matronami matkami“, všichni ve městě používají tento titul pro Yvonnel Baenre. Je nejstarším žijícím drowem a svoji mocenskou pozici zastává déle, než si kdo ve městě pamatuje.

Gromph Baenre: Nejstarší dítě matrony matky Baenre, arcimág Menzoberranzanu, nejvýše postavený muž ve městě a podle názorů mnoha i nejmocnější kouzelník v celých Temných říších.

Dantrag Baenre: Syn matrony matky Baenre, bojový mistr tohoto velkého rodu, je považován za jednoho z největších válečníků ve městě.

Triel, Quenthel a Sos’Umptu Baenre: Tři dcery matrony matky Baenre, Lolthiny kněžky.

JINÉ DŮLEŽITÉ POSTAVY:

K’yorl Odran: Matrona rodu Oblodra, proslulého zvláštní magií mysli zvanou psionika.

Jarlaxl: Odpadlík bez rodu, zakladatel Bregan D’aerthe, žoldácké bandy, která tajně slouží mnoha drowským rodům, hlavně však sama sobě.

Arathis Hune: Jarlaxlův poručík a skvělý zabiják. K Bregan D’aerthe se jako mnoho jiných připojil po pádu svého rodu.

***

V současnosti… mnoho ras

Drizzt Do’Urden: Narodil se v Menzoberranzanu a uprchl před jeho zlými způsoby. Drowský válečník, hrdina severu a Společník síně, spolu se svými čtyřmi drahými přáteli.

Catti: Drizztova lidská žena, Vyvolená bohyně Mielikki, zběhlá jak v mystické, tak v božské magii. Společnice síně.

Regis neboli Pavouk Parafín: Půlčický manžel Donoly Topolino. Společník síně.

Král Bruenor Válečné kladivo: Osmý, desátý a třináctý král Mitrilové síně, nyní král Gauntlgrymu, starověkého trpasličího města, které dobyl zpět spolu se svými trpasličími druhy. Společník síně. Adoptivní otec Wulfgara a Catti.

Wulfgar: Obrovitý muž, který se narodil se v kmeni Losa na Planině ledového větru, v bitvě byl zajat Bruenorem a stal se jeho adoptivním synem. Společník síně.

Artemis Entreri: Dříve Drizztův úhlavní nepřítel, tento lidský zabiják může být drowskému válečníkovi v boji rovnocenným soupeřem. V současnosti pracuje s Jarlaxlovou bandou Bregan D’aerthe a Drizzta a ostatní Společníky síně považuje za své přátele.

Guenhwyvar: Magický panter, Drizztova společnice, kterou k sobě povolává z Astrální sféry.

Lord Dagult Nikdypam: Veřejný zástupce Hlubiny a lord ochránce Letohradu. Ctižádostivý lidský švihák.

Penelopa Harpelová: Hlava rodiny výstředních kouzelníků známých jako Harpelovi, kteří ze svého Břečťanového sídla dohlížejí na město Dlouhé Sedlo. Penelopa je mocná kouzelnice, která učí Catti a občas randí s Wulfgarem.

Donola Topolino: Regisova půlčická žena, vůdkyně půlčického města Krvavé Révy. Pochází z Aglarondu daleko na východě, kde kdysi vedla zlodějský cech.

Lady Inkeri Margasterová: Šlechtična z Hlubiny, je považována za hlavu tamního rodu Margaster.

Alvilda Margasterová: Inkeriina blízká společnice a sestřenice. Rovněž šlechtična z Hlubiny.

Brevindon Margaster: Inkeriin bratr, rovněž šlechtic z Hlubiny.

PROLOG

ROK ZNOVUZROZENÝCH TRPASLÍKŮ

1488 ÚDOLNÍHO LETOPOČTU

„Má paní Zhindio,“ pravila démonka, zatímco opouštěla vyvolávací pentagram rodu Melarn, osmého rodu drowského města Menzoberranzanu, a nechávala za sebou cestičku z bublajícího slizu. Služebnice Eskavidne byla ve své přirozené podobě, jako znetvořená hrouda slizu připomínala napůl rozteklou svíčku, ze které trčela vlající chapadla jako bezlisté větve rozkomíhané větrem. Slova této groteskní stvůry klokotala jako pleskající bahno.

Matrona Zhindia Melarn, už tak zmučená nedávnými událostmi, nedokázala skrýt překvapení a úzkost, když se ve vyvolávacím kruhu zjevila i druhá služebnice, tato v podobě nádherné drowky, spoře oděné a s podlým úsměvem na rtech. Zhindia věděla, že služebnice se vždy podle usmívají. Byl to jeden z důvodů, proč se jí démonky yochlol líbily.

„Yiccardario?“ podivila se Zhindia. „Proč jsi tady?“

„Volala jsi,“ odpověděla démonka v drowském převleku.

„Volala jsem Eskavidne,“ namítla matrona Zhindia. „Proč jsi…“

„Dozajista jsi slyšela o Yiccardariině… smůle,“ odvětila Eskavidne za svoji sestru yochlol. Ty dvě patřily ke služebnicím Lolth, Démonské královny pavouků, bohyně drowů.

Zhindia váhavě kývla – zaslechla něco o tom, že Yiccardaria utrpěla na povrchu porážku.

Pokud to ale byla pravda, co dělala tady? A proč na vyvolání jedné odpověděly dvě? uvažovala Zhindia – a dělalo jí to starosti. Vzhledem k vlastní smůle se matrona Zhindia i příslušnice její rodu musely stavět obezřetně ke… všemu. Přišly o postavení a sama Zhindia se stala terčem posměchu, což ji jako pyšnou ženu prudce pálilo a vyvolávalo to u ní záchvaty zuřivého třasu. Věděla, že balancuje na velmi kluzké římse. Ve vládnoucí radě Menzoberranzanu zasedaly matrony osmi – a pouze osmi – nejvýše postavených rodů a ten její byl poté, co se katastrofálně přepočítala a podlehla temným pletichám matrony matky města, sesazen na poslední z těchto osmi míst. Hned za patami přitom měl jiné ctižádostivé rody, které jen hledaly způsob, jak si v době zranitelnosti Melarnů uzurpovat jejich místo, matrony tuctů menzoberranzanských rodů totiž měly jen jediný cíl: zasednout ve vládnoucí radě.

Matrona Zhindia se však nemínila své pozice vzdát.

A teď před ní v její vyvolávací komnatě nestála jedna nýbrž hned dvě mocné démonky, jedna z nich nepozvána, a ji tak nevyhnutelně napadlo, jestli bude mít, pokud jde o zachování vlastní pozice, vůbec na vybranou.

„Prosím, pověz mi, co jsi slyšela, matrono Zhindio,“ požádala Yiccardaria.

Zatímco její sestra hovořila, Eskavidne zamávala chapadly a v černém záblesku démonské magie přijala drowskou podobu, po komnatě se přitom rozstříkl propastní marast.

Zhindia se prudce odvrátila v obavě, že se jedná o útok, poté si ale setřela z tváře kapky bláta a zadívala se na zlomyslnou yochlol, která tam nyní stála úplně nahá a s jednou rukou bezostyšně v bok.

„O co tu jde?“ odvážila se Zhindia zeptat.

„Co jsi slyšela o potížích mojí sestry?“ zeptala se Eskavidne znovu.

„Ano, je mi smutno z toho, že jsi mě nevyvolala přímo,“ posteskla si Yiccardaria, přesunula se k Eskavidne a položila jí ruku na nádherné, jemné rameno.

„Slyšela jsem, že jsi utrpěla porážku a byla jsi na sto let vypovězena do Propasti,“ odvětila Zhindia.

Yiccardaria si povzdychla a v jejím výdechu se ozval jen náznak výmluvného zabublání.

Eskavidne se zahihňala. „Porazili ji,“ potvrdila. „Přímo ji rozdrtili. Na smradlavou kaši ji rozmlátily pěsti obyčejného člověka.“

Yiccardaria si znovu povzdychla a pleskla svoji démonskou sestru do ramene. „Nebyl to žádný obyčejný člověk,“ popřela. „Byl to mnich, slavný Velmistr květin z kláštera Žlutá růže v zemi zvané Damara. Obyčejný člověk? Ten muž, Kane, se povznesl nad smrtelnou schránku, která z něj dříve dělala člověka. Teď je…“

„Ach, takže o něm víš všecko… teď,“ škádlila ji Eskavidne.

„Protože se mu plánuji pomstít, s velkou péčí a trpělivostí.“

„To se mě netýká,“ prohlásila matrona Zhindia a znovu převzala kontrolu. Opakovaně si připomínala, že klíčem k jednání s démony, dokonce i se služebnicemi její bohyně, je sebejisté vystupování. „Proč jsi tady?“

„Netýká se tě to?“ zafuněla Yiccardaria. „Záležitosti Drizzta Do’Urdena se tě netýkají?“

Klidný výraz matrony Zhindii narušil záblesk, který se jí objevoval v očích už jen při pouhé zmínce o kacířském drowovi, který vedl útok na její rod, při němž zahynula její dcera. I sama Zhindia málem padla za oběť Drizztovým čepelím, nakonec ji ale jen pokořil, zbil a pohrál si s ní jeden z jeho spojenců.

A právě Yiccardaria byla u toho, v její komnatě, když ji takto zahanbili. Přihlížela… a nic neudělala.

„Proč jsi tady?“ zeptala se Zhindia potřetí, nenávistný pohled upřený na Yiccardariu, jak se jí vybavil ten strašný den.

„Protože jsi vyvolala mě,“ vysvětlila Eskavidne. „Bariéra mezi Temnými říšemi a Propastí se ztenčila, proto Pavoučí královna rozhodla, že moje sestra může obejít století vypovězení, ale jen tak, že napřed doprovodí jinou služebnici sem na toto místo.“

„Vyvoláním Eskavidne jsi mě osvobodila,“ dodala Yiccardaria a ladně se uklonila. „A proto jsem tvojí dlužnicí.“

„Stejně jako jsi byla mojí dlužnicí, když jsi dovolila té zrůdě zbít mě v mých vlastních komnatách?“ vyštěkla Zhindia impulsivně dřív, než se mohla zarazit. Koneckonců hovořila o Yvonnel, o drowce, kterou mnoho považovalo za avatara samotné Lolth v Torilu.

„Znáš Lolth dost dobře na to, abys věděla, v jakém postavení jsem v tu chvíli byla,“ opáčila Yiccardaria. „Byla jsem pouhou pozorovatelkou, jak si bohyně přála, a chránila jsem… tebe.“

„Stranila jsi Yvonnel,“ trvala na svém Zhindia.

„Krotila jsem ji.“

„Ona…“

„… není tvoje starost,“ vložila se do hádky Eskavidne a ukončila ji.

Matrona Zhindia si olízla náhle suché rty. Kdo vlastně byla ta kreatura jménem Yvonnel Baenre? Věděla, že Yvonnel je dcerou Grompha Baenre, bývalého arcimága Menzoberranzanu, a bezcenné hlupačky jménem Minolin Fey, že kolem ní byl velký povyk a šířily se divoké zkazky o tom, že těhotnou Minolin navštívila samotná Lolth a požehnala dítěti.

Zhindia ovšem ničemu z toho nevěřila, ačkoli nemohla popřít, že Yvonnel Baenre je opravdu zvláštní. To dítě – a opravdu byla stále dítě, byly jí teprve čtyři roky – dostalo jméno po největší matroně matce, jakou kdy Menzoberranzan poznal, a nějak už dosáhlo dospělosti, a to s nepopiratelnou sofistikovaností a magickou mocí.

Jistě, u Zhindii to vyvolalo zvědavost – nebyla však o nic menší než její nenávist vůči Yvonnel, v tu dobu se však neodvažovala dál vyptávat.

„Vyvolala jsem tě, abychom si promluvily o mojí dceři,“ řekla Zhindia Eskavidne.

„Víš to jistě?“ zeptala se matrona matka Quenthel Baenre už potřetí.

Tentokrát se její bratr Gromph neobtěžoval odpovědět, jen uraženě zafuněl.

„Zaknafein Do’Urden, Drizztův otec, byl ukraden z hrobu a oživen,“ řekla Quenthel se sklopenýma očima, neboť hovořila spíše sama se sebou než s bratrem. „Jestli Zaknafeina Do’Urdena vysvobodila ze smrti Lolth, proč to udělala? A jestli to nebyla ona, pak kdo?“ Vzhlédla ke Gromphovi a zeptala se: „Falešná bohyně Mielikki?“

Gromph sotva potlačil smích nad tím, že jeho sestra považovala za nutné použít označení „falešná“. Mielikki nebyla samozřejmě o nic méně božská než Lolth a Grompha tyto malé ukázky servilních deziluzí pokaždé pobavily, byl totiž přesvědčen, že sám stojí nad všemi hádkami o to, který bůh je větší.

„Nenašel jsem nic, co by to potvrdilo ani vyvrátilo,“ odpověděl nakonec. „Ve skutečnosti jsem ale nijak usilovně nepátral. V konečném důsledku mi to připadalo jako drobnost.“

„Považoval jsi za nutné přijít do mojí trůnní komnaty a informovat mě o tom,“ namítla Quenthel a ohrnula rty v úšklebku.

„Ptala jste se mě na situaci na povrchu. Na tamní dění. Pokud si povšimnete, byla to čtvrtá položka na seznamu čtyř, za konstrukcí Věže mystických věd, magickými teleportačními branami v trpasličích městech a rozvojem půlčické osady a jejího propojení s trpasličí pevností Gauntlgrym. Neoznámil bych vám novinu o Zaknafeinově návratu jako poslední, kdybych ji považoval za opravdu významnou.“

„Přesto je z těch čtyř věcí nejdůležitější pro Lolth,“ pokárala ho matrona matka. „Jako jediná nám napovídá, co by si mohla Lolth přát a co by mohla žádat od nás, abychom v té věci udělali.“

Gromph pokrčil rameny, jako by na tom nesešlo… protože jemu na tom vskutku nesešlo. Na povrchu byl svědkem téměř božského stvoření při znovuzrození Věže mystických věd, jež ovšem nijak nesouviselo s Démonickou královnou pavouků ani s žádným jiným božstvem. S pomocí ohně prvorozeného uvězněného v jámě Gauntlgrymu nechávali Gromph a ostatní růst živoucí věž, magický dutý kamenný strom obrovských rozměrů a nadpozemské krásy, který rezonoval s nadpřirozenými silami bestie stejně staré a v mnoha ohledech stejně mocné, jako byl kterýkoli bůh.

Povede ve Věži výzkum a studia a bude si rozšiřovat mysl i moc. Dříve věřil, že být arcimágem Menzoberranzanu bude jeho vrcholným úspěchem, nyní ale odhalil ještě vzdálenější obzory.

Proč by ho měl tudíž zajímat nějaký šermíř jménem Zaknafein Do’Urden?

„Je dobře, že arcimágem Menzoberranzanu je Tsabrak Xorlarrin,“ prohlásila Quenthel, zatímco mu hlavou táhly tyto myšlenky.

Očividně ho chtěla popíchnout.

Jenže Gromph s ní v duchu souhlasil. Čím méně času stráví tady, tím lépe pro něj. Popravdě by se sem raději vůbec nevracel, věděl však, že kdyby se matroně matce Quenthel svědomitě nehlásil, nejspíš by jemu a jeho rostoucí Věži dělala problémy.

V tu chvíli se na opačném konci trůnní komnaty Baenre otevřely impozantní dveře a do dlouhé, úzké místnosti vstoupily tři drowky, všechny oděné do skvostných šatů, které stavěly na odiv jejich vysoké postavení uvnitř města.

„No?“ uhodila Quenthel netrpělivě, zatímco se trojice blížila.

Prostřední drowka, která vypadala jako vyšší verze matrony matky, si odfrkla a zavrtěla hlavou. „Nic,“ řekla. „Ani služebnice, ani žádný z démonů, které jsme kontaktovaly, nemají pro návrat Zaknafeina Do’Urdena žádné vysvětlení. Prostě je tu, bez jediného náznaku toho proč.“

Zvednuté obočí matrony matky Quenthel vnímavému Gromphovi prozradilo, že jí neuniklo urážlivé odfrknutí jejich setry Sos’Umptu a ani skutečnost, že ji neoslovila náležitým titulem. Gromphovi to připadalo velmi typické, vždy arogantní Sos’Umptu totiž neprojevovala úctu nikomu kromě Lolth. Ze všech sourozenců právě ji nejvíc nenáviděl.

„A neví ani, kdo za tím stojí?“ zeptala se matrona matka.

„Ani to,“ odvětila Sos’Umptu. „Z odpovědí získaných od mnoha démonů během výslechů jsem vycítila pouze jedinou emoci, a to nezájem. Dokonce i v případě služebnic. Znamená to, že buďto yochlol dostaly příkazem se o tu věc nezajímat, nebo je to opravdu nezajímá.“

„Takže Zaknafeinovo oživení není Lolthiným dílem,“ přemítala Quenthel.

„To neřekla.“ Gromph se cítil povinován upozornit na to a navíc mu to působilo velké potěšení.

Matrona matka po něm šlehla výhrůžným pohledem, potom sebou ale trhla a z očí se jí vytratila přísnost, když si přebrala Sos’Umptino vyjádření – a důsledky Gromphovy výstižné námitky.

„Pavoučí královna nám neustále předkládá hádanky k vyřešení,“ pravila Quenthel.

„Anebo na tom opravdu nezáleží, matrono matko,“ podotkla matrona Zeerith, nejstarší z trojice, usazená na pohodlném polštáři na magickém levitujícím disku. Když na ni Quenthel pohlédla, v sedě se jí napůl uklonila.

„Jsou tu jiné záležitosti, které si žádají naši okamžitou pozornost,“ vysvětlila Zeerith. „Drizztovo jméno bude brzy zapomenuto nebo náležitě pohaněno těmi z nás, kdo na vlastní oči viděli, jak se spikl s trpaslíky a elfy proti vlastnímu lidu. Není to žádný hrdina Menzoberranzanu, a to navzdory nejlepšímu úsilí zvláštního mladého stvoření, které jste pojmenovala Yvonnel.“

Quenthel se zatvářila rezignovaně, a když Zeerith skončila, pohlédla z Grompha na poslední z trojice, Minolin Fey. Byli Yvonnelini rodiče, třebaže Quenthel (a ani většina ostatních, jak Gromph věděl) nedokázala pochopit, proč byla šedá myš jako Minolin Fey obdařena výjimečným dítětem. Gromph mohl na svoji mocnou sestru pouze kývnout, neboť to nechápal ani on. Minolin pro něj byla pouze hračkou, ničím víc. Skutečnost, že z jeho hry vzešlo stvoření tak mimořádné, jako byla Yvonnel, ho mátla stejně jako ostatní, samozřejmě to ale považoval za důkaz vlastní nadřazenosti.

„Drizzt byl pouze prostředníkem velké moci, úlové mysli illithidů, nic víc,“ uzavřela matrona matka Quenthel tónem, kterým dala jasně najevo, že chce mít v této problematické záležitosti poslední slovo. „Je škoda, že ho nepozřela spolu s tím druhým kacířem, který mu stál po boku a směroval moc illithidů.“

Gromph kývl, v duchu ale nesouhlasil. Zeerith Xorlarrin proslula jako velká přítelkyně menzoberranzanských mužů, ona a její rod totiž zastávaly nejliberálnější postoj k postavení drowů. Ani ona však neuměla plně docenit moc ideje Drizzta, jehož jméno se šeptalo v hospodách Puchova a na vnějších hradbách sídel, kde drowští muži pochodovali v podřízenosti ženské hierarchii.

Anebo to možná doceňovala a chápala, napadlo Grompha, když se na něj Zeerith v tu chvíli potají krátce uculila. Možná bylo její tvrzení, že Drizzt bude brzy zapomenut, jen na oko, určené Quenthel a hlavně Sos’Umptu, nábožensky zapálené noční můře, která byla jeho sestrou.

„Takže k jiným a důležitějším věcem,“ řekla stará Zeerith. „Rod Do’Urden bude na příštím zasedání rady formálně přejmenován na rod Xorlarrin?“

„Bude, matrono Zeerith Xorlarrin,“ potvrdila matrona matka Quenthel. „Teď je to oficiálně tvůj rod, obsazený vojáky tvé rodiny, takže by měl otevřeně nést tvé jméno, které zaseje strach do srdcí našich společných nepřátel. Zůstaneš v Západní stěně, nebo se vrátíš do svého bývalého sídla?“

„Obojí, pokud dovolíte.“

„Přijmi za svůj domov své staré sídlo,“ rozhodla Quenthel a všechny přítomné tak překvapila. „Sídlo rodu Do’Urden si prozatím ponech, bude ale skvělou odměnou pro rod, který se rozhodnu povýšit.“

„A co se týká povýšení…“ začala Zeerith.

„Matrona Byrtyn Fey nevznese proti tvému postupu na vyšší pozici ve vládnoucí radě žádné námitky,“ přerušila ji Minolin Fey a promluvila tak jménem své matky.

U Zeerith to vyvolalo zamračení – Gromphovi neunikly nevíra a neúcta v jejím výrazu. V Minolině podání to vyznělo tak, jako by Fey-Branche měli v té věci na vybranou. Kdyby odmítli, pro rod Xorlarrin by nebyl žádný problém odstranit všechny šlechtice jejich rodu.

„Takže povedu pátý rod Menzoberranzanu, když Xorlarrini bývali třetí,“ řekla Zeerith.

Než ses hloupě pokusila dobýt Gauntlgrym a založit si vlastní město, pomyslel si Gromph, nebyl ovšem natolik arogantní, aby to řekl nahlas.

„Postoupíš výš, to vím jistě,“ řekla matrona matka. „Zatím ale potřebuji stabilitu a spojenectví dvou rodů nad tebou.“

„Ano, máte sílu a spojenectví pěti z šesti nejvyšších vládnoucích rodů,“ řekla Zeerith. „Prosím vás ale, abyste si dávala dobrý pozor, mnoho jiných se totiž obrátilo na matronu Mez’Barris z druhého rodu.“

„Město je rozdělené,“ souhlasila matrona matka.

„Zralé pro občanskou válku,“ řekla Zeerith.

„To se nestane,“ vložila se do hovoru Sos’Umptu. „Pořád je tu mnoho démonů a ti slouží výhradně Lolth. Rod Baenre se stále může spolehnout na Lolthinu přízeň.“

„Jednoty nedosáhneme,“ varovala Zeerith.

„Mám vzpomínky největší z matron matek Baenre, Yvonnel Věčné,“ připomněla jí Quenthel chladně a Gromph si všiml, že nic nehraje. Situaci měla pod kontrolou a byla si velice jistá svými rozhodnutími.

„Pamatuji si založení města,“ pokračovala Quenthel. „Velmi dobře. Nikdy nebylo jednotné a nikdy nebude. Ano, při našich plánech musíme být opatrné, ale to matrona Mez’Barris taky. Vlastně víc, řekla bych, protože rody hned za ní nejsou nevýznamné.“

„Včetně mého,“ řekla Zeerith a Quenthel s úsměvem kývla. Gromphovi to skoro připadalo, jako by Zeerith vyzývala k válce.

Skoro.

„Takže jste slyšela o žádosti na obnovu rodu Oblodra?“ nadhodila Zeerith poněkud nedbale, zjevně si ale nechala největší odhalení nakonec, a tentokrát se Quenthel ošila. „Copak jste to po záchraně ze strany úlové mysli v boji proti Demogorgonovi nečekala?“ pokračovala Zeerith a zjevně si užívala každé slovo.

„Velká matrona matka Yvonnel Baenre – moje matka, vaše spojenkyně – svrhla rod Oblodra s Lolthinou pomocí do Drápové trhliny,“ ozval se Gromph, který si obnovu rodu Oblodra rozhodně nepřál. Učil se magii Oblodrů od jediného přeživšího člena rodu a docela se mu líbilo mít výhodu dovednosti mezi jeho lidem tak vzácné. „Nebo jste na to zapomněla?“

„Ovšemže ne!“ zvolala Zeerith. „Mnozí na to ale už zapomněli, nebo o tom nikdy nevěděli anebo je to v této době nejistoty a nebezpečí nezajímá. Rod Oblodra možná byl kacířský, ovládal však zvláštní magické síly, které Menzoberranzanu v boji s Demogorgonem značně pomohly. To je nepopiratelné.“

„Zaslechla jsem ten šepot,“ prohlásila Quenthel tak pánovitě, že dokonce i Gromph spolkl své plánované odseknutí Zeerith. „A zamítá se. Illithidská úlová mysl nám v boji s Demogorgonem skutečně pomohla, zbytky rodu Oblodra ale nedostanou pozvánku znovu zaujmout pozici moci v Menzoberranzanu.“

Matrona Zeerith obrátila obezřetný pohled ke Gromphovi a on chápal její podezřívavost. Při zásahu proti Demogorgonovi byl s illithidy. Cítil – vlastně pomohl usměrnit a dokonce posílil – moc psionické magie. Stejně jako Jarlaxlův mocný psionický poručík Kimmuriel Oblodra z výše zmíněného, nyní zničeného menzoberranzanského rodu. Gromph stál přirozeně na straně rodu Baenre a Jarlaxl rovněž, čímž poskytovali matroně matce Quenthel nejlepší a nejmocnější přístup ke zvláštní magii mysli zvané psionika v celém Menzoberranzanu.

Quenthel se nemínila té výhody vzdát. Zeerith to chápala, Gromph to jasně viděl, a třebaže cítil k Zeerith, šampionce prostých mužů, jistou náklonnost, neubránil se příjemnému překvapení nad tím, jak dobře jeho sestra celou záležitost zvládá.

Tehdy si Gromph uvědomil, že je stále svázaný se svojí domovinou, s Menzoberranzanem, a především a nejintimněji pak s rodem Baenre. Navzdory všem svým protestům, stížnostem a téměř kacířským gestům byl Gromph hluboko v srdci stále prvním synem rodu Baenre.

Poslední dobou ho vůbec nenapadlo, že ho stále zajímá, jestli rod Baenre zůstane prvním rodem Menzoberranzanu; až nyní.

„Prosím, matrono Zeerith,“ řekla matrona matka Quenthel najednou a zcela nečekaně. „Všechny se pokusme najít nejlepší způsoby, jak navrátit rod Xorlarrin zpět na jeho právoplatné místo, aniž bychom vyvolaly válku nebo ztratily spojenectví třetího a čtvrtého rodu.“

„A co s tím oživeným šampionem, když už na něj přišla řeč?“ zeptala se Zeerith dost ostře.

„Nic,“ řekla Quenthel. „Lady Lolth od nás nežádá, abychom Zaknafeina zajaly, proto mu nebudeme věnovat víc pozornosti, než kolik si nižší šlechtic zničeného rodu zaslouží. A totéž platí pro jeho syna, kacíře Drizzta. Když jsme s ním po bitvě s Demogorgonem skončily, Yvonnel se rozhodla nechat ho jít, proto ho také necháme jít. I ona zmizela a nejspíše se nachází někde v jeho blízkosti. Pokud se ho nakonec rozhodne zabít, budiž. Pokud ne, on pro nás nic neznamená. Byl oštěpem, který jsme vrhly a skolily s ním kořist.“

Matrona Zeerith po dobu několika úderů srdce jen povýšeně seděla a bez mrkání hleděla na matronu matku Quenthel. Grompha napadlo, že si zřejmě měří nečekaně silnou matronu matku, kterou se Quenthel stala.

„Myslím, že jste se rozhodla dobře, matrono matko,“ řekla Zeerith s další poloviční úklonou. „Vámi vytyčený směr nemůže Pavoučí královnu rozzlobit. Pokud změníte názor nebo budete od rodu Xorlarrin cokoli potřebovat, vězte, že jsme připraveni odpovědět na vaše zavolání.“

„Nic menšího bych nečekala. A lady Lolth taky ne.“

Zeerith se opět uklonila, uvedla svůj magický disk do pohybu a odplula na něm k východu.

Gromph potlačil nutkání sestře zatleskat. Stejně tak se snažil skrýt radost nad tím, že se matrona matka Quenthel rozhodla nejít kvůli Drizztovi nebo Zaknafeinovi do války. Gromph netoužil po komplikovaném konfliktu mezi Gauntlgrymem a Menzoberranzanem. Ne právě teď. Ne když se Věž mystických věd skvostně a úchvatně rozrůstala a on musel prozkoumat tolik zajímavých věcí, jak magických, tak psionických!

***

Na opačné straně města se matrona Zhindia Melarn utápěla v bezmocné zuřivosti.

„Není tam,“ vysvětlila Eskavidne. „Tvá dcera byla jednou provždy odstraněna. Nezbyla z ní žádná duše k oživení.“

Matrona sebou trhla. Získala zpět většinu svých kněžek, avšak ne svoji jedinou dceru, dědičku trůnu Melarnů. Yazhin Melarn totiž zabila stejná zbraň, která připravila o život Jerlys Horlbar, Zhindiinu matku: krutá, podlá dýka, kterou bojoval lidský přítel Drizzta Do’Urdena.

A Eskavidne jen potvrdila, co už bylo známo: z osoby zabité čepelí Artemise Entreriho nezbyla žádná duše k oživení.

„Tebe to určitě těší,“ utrhla se Zhindia na kněžku, kterou si k sobě zavolala, na první kněžku rodu Melarn Kyrnill. Obvinění zůstalo viset ve vzduchu, jelikož Kyrnill kdysi bývala matronou rodu Kenafin a po splynutí jejich rodů souhlasila s tím, že bude sloužit Zhindii (obě však věděly, že jen kvůli nečekanému Zhindiinu přežití).

„Jak vás něco takového napadlo, matrono?“ zeptala se Kyrnill.

„Nehraj si na neviňátko,“ odsekla Zhindia.

Kyrnill pohlédla na dvě yochlol, které se zasmály a kývly.

„Tak dobrá,“ řekla Kyrnill. „Plánovala jste povýšit Yahzin nade mne, aby se stala první kněžkou a následně vaší nástupkyní na trůnu rodu Melarn.“

„A tobě to vadilo?“ zeptala se Eskavidne Kyrnill.

Bývalá matrona se zasmála. „Ne. V konečném důsledku by nešlo o mé rozhodnutí ani o rozhodnutí matrony Zhindie. Všechny se řídíme Lolthinou vůlí.“

„To byla moudrá odpověď,“ zkonstatovala stále dopálená Zhindia.

„Matrono, sloužím vám dobře,“ odvětila Kyrnill. „Po splynutí našich rodů jsem si přirozeně přála stát se matronou Melarnů. Jenže Lolth rozhodla jinak a já jsem akceptovala své místo.“

„To místo ti zajišťuje velkou přízeň Pavoučí královny,“ ujistila ji Eskavidne. „Vám oběma.“

„Tak velkou, že nás přemohli ten kacíř a jeho přisprostlí přátelé,“ brblala Zhindia. „Tak velkou, že jsem opět bezdětná po všem úsilí, které jsem vložila do toho, abych z Yahzin vychovala správnou matronu Melarnů.“

„Nic se neděje bez příčiny,“ ujistila ji Eskavidne.

„Zajímavá poznámka od služebnice Paní chaosu,“ konstatovala Zhindia.

„Chaos je příčinou,“ odpověděla služebnice obratem. „A tvůj rod oslabil a ztratila jsi území, zatímco matrona matka Quenthel posílila svoji moc nad městem.“

„Matrona Zeerith Xorlarrin,“ vyplivla Zhindia. Ze všech drowů, které nenáviděla, stála Zeerith Xorlarrin na prvním místě. A rod Xorlarrin se teď vrátil nebo se brzy vrátí a nahradí rod Do’Urden, proti kterému Zhindia vedla válku a prohrála.

„Jste připravené vzdát se?“ zeptala se Eskavidne a její slova zasáhla mocné kněžky, které před ní stály, jako blesk. Obě se na ni zadívaly v šokované hrůze.

„V této temné hodině rodu Melarn jste připravené vzdát se toho, co vás pozvedlo do výšin?“ pokračovala Eskavidne. „Jste nejryzejšími stoupenkyněmi Lolth na Torilu. Už to pro vás nic neznamená?“

„O čem to mluvíš?“ zeptala se Kyrnill.

„Co nabízíš?“ poopravila matrona Zhindia náležitě její otázku.

„Dostala se k nám jistá informace,“ vysvětlila Yiccardaria. „Drizztův otec byl vytržen z věčného spánku a navrácen synovi. Ten, kterého kdysi dávno přivedli zpět jako otroka zin-karly, nějak dosáhl velké odměny. Mnozí tvrdí, že je urážkou Lolth a tomu, kdo to zrůdné kacířství napraví, bude požehnáno.“

Zhindia a Kyrnill si vyměnily zaujaté pohledy.

„Mnozí tvrdí?“ zeptala se Zhindia.

„Není na nás říkat víc,“ odvětila Yiccardaria. „Skrze tajemství světa královna určuje své nejvěrnější a nejcennější stoupence.“

„Lady Lolth vyžaduje inteligenci, nejen poslušnost,“ dodala Eskavidne. „Někteří mohou v této věci vidět jasnou výzvu k zásahu, zatímco jiní ji budou považovat za nepodstatnou.“

„Ví o tom matrona matka?“ zeptala se Zhindia.

„Ovšem,“ řekla Yiccardaria. „A ví rovněž, že Lolth ve světě na povrchu kacíře Drizzta osobně konfrontovala a nezničila ho.“

„Proč?“ Zhindiinou téměř zběsilou otázkou rezonovalo hluboké překvapení.

Obě služebnice se zahihňaly.

„Dobrá. Tak kdo oživil Drizztova otce?“

„Tajemství,“ zavrněla Yiccardaria.

„Celá síť,“ dodala Eskavidne.

Zdálo se, že se Kyrnill chystá promluvit, hluboce zamyšlená Zhindia ale tu hlupačku mávnutím ruky umlčela.

„Síť, ano,“ řekla matrona rodu Melarn. „Bylo nám požehnáno, protože Lolth nám darovala velkolepou síť božských tajemství, abychom ji rozplétaly a přinášely jí potěšení.“ Kývla a její úsměv se rozšířil.

„Síť Drizzta, kacíře, který vyvolává chaos, báječný chaos, už jen svojí existencí,“ pokračovala. „A když se ten chaos zklidnil, matrona matka Quenthel uchopila jedno vlákno té sítě, utkala z něj válku na Stříbrném pomezí a poslala rod Xorlarrin dobýt starověké ruiny Gauntlgrymu.“

Zhindia pohlédla na yochlol, tvářily se však netečně a nechávaly matronu, ať rozplétá příběh sama. „Ta selhání ohrozila řád Menzoberranzanu,“ uvažovala. „Proto matrona matka Quenthel utkala z vlákna druhé sítě třetí.“

„A zaplavila ulice Menzoberranzanu démony,“ řekla Kyrnill a Zhindia dychtivě přitakala. „Další skvostný chaos, ano, vedl ale k tomu, že matrona matka ještě víc posílila svoji moc nad městem.“

„A přivedla k branám Menzoberranzanu velkého Demogorgona,“ připomněla jim Yiccardaria.

„A proto Yvonnel uchopila vlákno sítě matrony matky Quenthel a utkala další,“ řekla Zhindia a oči jí hořely vzrušením. „Využila kacíře Drizzta a illithidy – illithidy! – k tomu, aby porazila Demogorgona, což Lolth samozřejmě nesmírně potěšilo, protože byl její největší sok. Ach, jak muselo Pavoučí královnu potěšit, když její lid proměnil velkého Demogorgona v hromadu roztřeseného slizu.“

„Možná proto nechala Drizzta žít,“ podotkla Yiccardaria.

„Tak se vyjádřila?“

Služebnice se opět zahihňala. „Kdyby se tak vyjádřila, řekla bych to.“

„Takže to měla být nápověda?“ zeptala se Kyrnill.

„Ne,“ odvětila Zhindia odhodlaně. „Přineslo by to snad Lolth potěšení? Ten kacíř jí nestojí ani za nadechnutí, aby sfoukla jeho život. Ne, dala nám síť, vlákna, za která můžeme tahat, pokud jen budeme dost moudré na to, abychom pochopily jak.“

„Tak to dělá vždy, matrono Zhindio,“ řekla Yiccardaria.

„V tom spočívá její krása,“ dodala Eskavidne.

„Jen abych si to ujasnila. Pavoučí královna nevydala ohledně kacíře Drizzta ani jeho oživeného otce žádný výnos?“ zeptala se Zhindia. „Nenabízí nám v té věci žádné vedení?“

„K čemu je síť, kterou je snadné navigovat?“ zavrněla Yiccardaria.

Zhindiina hruď se nadmula exaltací a očekáváním. Jestli to chápala správně, služebnice lady Lolth, nejbližší a nejdůvěryhodnější rádkyně Pavoučí královny, jejichž prostřednictvím Lolth hovořila se svými oddanými kněžkami, jí právě udělily svolení pomstít se drowskému odpadlíkovi, který napadl rod Melarn a zanechal Zhindiu bezdětnou.

Prozkoumá tu novou síť intrik a najde vlákno, za které by mohla potáhnout.

A pak utká síť vlastní.

ČÁST 1

OZVĚNY MINULOSTI

V Temných říších nejsou pavučiny vidět. Ucítíte je příliš pozdě, polechtají vás a poškádlí a možná vykřiknete strachem nebo odporem, než zemřete.

Ale neuvidíte je.

Sítě pavouků ani jiných stvoření, která líčí pasti na paličaté hlupáky, kteří se zatoulali do míst, kam nepatří.

A patří jich tam jen málo, do Temných říší, a ti, kdo tam žijí, berou temnotu jako spojence ve vlastní proradnosti.

Duergaři tu sekají a drtí kámen a silou nenávisti se ohání krumpáči. Věčně vrčí, věčně klejí a každá jiskra vykřesaná kovem na kameni odhaluje jejich šedivé, neustále výhrůžně zamračené tváře.

Nestvůrní jeskynní tu rybáři kladou své dlouhé provazce, připravení chytit do nich neznalého poutníka a odvléct ho, nebohého a marně vzdorujícího, nahoru na skálu do své čekající tlamy.

Obrovští klepetnatci se tu provrtávají kamenem i masem – nezáleží jim na tom čím.

Obrovské houby se tu shromažďují a plánují katastrofu.

Živoucí, vnímavé stíny tu třepotavě poletují, připravené uškrtit studenými prsty vše, co v sobě obsahuje teplý život.

Čihaři se tu maskují jako kus skály. Hrotouni visí mezi stalaktity. Každý, kdo by na některého z nich narazil, by si musel myslet, že samotné Temné říše ožily, aby ho pozřely.

V mnoha ohledech by se nemýlil.

A pak by jako tolik jiných zahynul, pozřen stínem.

Protože to jsou Temné říše, kde se stíny choulí k sobě příliš hustě, než aby se daly nazývat stíny, kde světlo odhaluje spíše svého nositele než cestu před ním, kde jedno loviště navazuje na druhé a většina má štěstí, pokud si může aspoň zvolit způsob své smrti vražením meče do srdce dřív, než je klamopardi stáhnou chapadly z římsy nebo jim pavouk v kokonu, ze kterého není úniku, pomaličku vysaje z těla všechny šťávy.

Často tu bloumají démoni, neukojitelně vzteklí, mistři vraždění.

Tiché plyny ze vzdálené vřavy, neviditelné a bez zápachu, tu uspávají věčným spánkem nebo v záblesku oceli o křemen zažehávají ohnivé koule, které by zahanbily i arcimága Menzoberranzanu.

Hluboké ticho tu zesiluje děsivý tlukot vzdálené kapající vody, jediného zvuku, který se odráží od skály.

Chrastí tu kosti mrtvých, kterým se nedostalo rozhřešení, uvedené v pohyb temnou magií temného místa – kosti navrácené do nemrtvosti, aby drásaly a kousaly.

Ano, toto jsou Temné říše a tady leží Menzoberranzan, Město pavouků, město těch, kdo uctívají démonickou bohyni, která si říká Pavoučí královna.

Jen blázen by sem přišel bez pozvání.

Jen blázen by sem přišel na pozvání.

Protože tady žijí drowové, temní elfové, mistři božské i mystické magie, mistři zbraní vytvrzených krutými zaklínadly Faerzressu, magické hranice, která dává život Temným říším a příhodně je spojuje se zeměmi démonů a ďáblů.

Ano, tady žijí drowové a vzájemné vraždění přeruší jen na tak dlouho, aby zabili vás.

„Co si mám vzít s sebou, otče?“ ptá se mladík, který se v jedné bajce vyprávěné po celém Faerunu chystá vydat za dobrodružstvím do Temných říší.

„Dvě mince.“

„Zlaťáky z Hlubiny? Stříbrňáky z Cormyru?“

„Na tom nesejde,“ řekne otec.

„Kolik jídla si mám zabalit?“

„Na tom nesejde. Dvě mince.“

„Přece snad aspoň vodu, otče. Kolik vody si mám vzít?“

„Na tom nesejde. Dvě mince.“

„Za dvě mince si koupím vše, co budu potřebovat? A která zbraň je nejlepší? Meč? Luk?“

„Dvě mince. Jenom dvě mince.“

„Abych si nakoupil všechno potřebné?“ zeptá se zmatený syn.

„Ne,“ odpoví otec. „Položí ti je na oči, až zemřeš. Protože nic, co si s sebou vezmeš, tvé smrti nezabrání.“

To jsou Temné říše, země vrahů.

Země drowů.

– Drizzt Do’Urden

KAPITOLA 1

ROK DRAČÍ ZUŘIVOSTI

1018 ÚDOLNÍHO LETOPOČTU

Matronina síť

„Sto let,“ řekl patron Rizzen matroně Zlovůli Do’Urden. Byli spolu vmalé místnosti, která sloužila jako trůnní komnata nižšího rodu Daermon N’a’shezbaernon, běžněji známého jako rod Do’Urden. Ipřes omezený prostor místnosti – ve většině menzoberranzanských sídel bývaly mnohem větší – odvedla Zlovůle při jejím zařizování avýzdobě brilantní práci, jako vždy, aučinila zní skutečný tribut Lolth, Pavoučí královně. Na vyvýšeném stupínku stál trůn polstrovaný černým hedvábím azdobený červeně vyšitými pavouky. Za ním visely dlouhé, těžké černé závěsy, které se neustále vlnily vmagickém větru, třpytily se apůsobily jako živé.

Závěsy byly samozřejmě ověšené pavučinami, skutečným pavučinami, po kterých lezli skuteční pavouci, většina větší než zaťatá drowská pěst, všichni byli navíc jedovatí avycvičení magickými zaklínadly ktomu, aby nechali Zlovůli na pokoji.

Po stranách trůnu stály dvě nefritové sochy, pýcha rodu Do’Urden. Řada drowských rodů si držela oživené nefritové pavouky, Zlovůle se však opovážila zajít vtéto zavedené praxi ještě okrok dál, ačkoli tím riskovala hněv Pavoučí královny. Oživené nefritové sochy tohoto nižšího menzoberranzanského rodu představovaly drovouky, napůl drowy, napůl pavouky. Ve srovnání sběžnými golemy šlo jen omalý rozdíl, avšak skutečnost, že matrona Zlovůle byla ochotná udělat něco takového, hovořila ojejí smělosti – aotom, že jí Lolth stále projevuje náklonnost.

Zlovůlina drobná tvář se napjala, když upřela pohled na Rizzena, svého konsorta, ačkoli nebylo jasné, jestli její nechuť vyvolalo jeho konstatování nebo on sám.

„Jen málo matron slouží celé století,“ dodal tento spíše nevšímavý muž. „Až do dnešního slavného dne. Slavného dne pro vás ipro rod Do’Urden.“

„Rod Do’Urden,“ zopakovala Zlovůle aposměšně zafuněla. Kontrolu převzala přesně před sto lety, vden kdy se jí narodilo první dítě, Briza, ajejí matka amatrona, Vartha Do’Urden, zemřela. Toho dávného dne si Zlovůle Do’Urden vybájila velké věci. Věděla, že se těší Lolthině velké přízni, poněvadž porodila dívku atravičské zaklínadlo, které během porodu použila, nádherně zafungovalo. Nikdy se kní nedoneslo jediné slovo podezření osmrti matrony Varthy Do’Urden.

Získala tak plnou kontrolu nad rodem, apřestože to byl jen nižší rod, měl velký potenciál a– což bylo důležité – solidní sídlo sdobrou obranou vZápadní stěně Menzoberranzanu. Sídlo rodu Do’Urden bylo vyhloubeno přímo do neproniknutelné západní stěny velké jeskyně, což značně snížilo počet klíčových bodů obrany. AZlovůle měla dceru, nyní nejvyšší kněžku, značné velikosti asíly.

Jenže vyškrábat se zanonymity nebylo vMenzoberranzanu vůbec snadné amatrona Zlovůle neproslula trpělivostí. Ano, rod Do’Urden postoupil vhierarchii města omnoho míst vzhůru, ale spíš kvůli mezirodovým válkám, které protřídily pozice nad nimi, nebo proto, že se jiné rody rozpadly kvůli nedostatku šlechticů či byly absorbovány většími vládnoucími rody. Zlovůle si ve skutečnosti uvědomovala, že nejlepší zbraní rodu Do’Urden vjeho dosavadním postupu byla právě jeho anonymita.

Nebyli natolik důležití, aby se oně některý větší rod zajímal.

Jenže jak se nyní blížili prvnímu tuctu nejvýše postavených rodů, dozajista se to změní. Anonymita už Do’Urdeny moc daleko neposune. Měli nebezpečně málo šlechticů, neboť Zlovůle během posledních tří dekád přišla odvě sestry abratra. Nemohli se chlubit žádným zkušeným rodovým kouzelníkem ajejich bojový mistr, Zlovůlin nejstarší bratr Dreveseer, nesvedl už půl století žádný pořádný boj.

Šlechtickou krev se nedařilo nahradit, akdyž se nyní rod Do’Urden konečně přiblížil důležitosti natolik, aby ho ostatní rody začaly brát na vědomí, dělo se to zrovna ve chvíli, kdy na to byla nejméně připravena.

„Když zvážím, odkud jsme vzešli…“ řekl Rizzen dramaticky atěžce si povzdychl. „Ato jen díky sítím matrony Zlovůle. Vaše tichá spojenectví se dvěma velkými rody, pouto vytvořené jen díky vaší charismatické…“

„Sklapni,“ utrhla se na něj matrona Zlovůle amyslela to vážně, ato nejen proto, že už měla jeho žvanění po krk. Všechno, co Rizzen říkal, byla víceméně pravda, Zlovůle skutečně navázala vztahy se dvěma nejmocnějšími matronami vMenzoberranzanu. Jenže ty dvě matrony se nemohly navzájem vystát, takže tyto sítě zůstávaly neosvíceny.

Dveře komnaty se otevřely adovnitř vešlo Zlovůlino druhé dítě, Nalfein. Byl to pohledný drow, drobný jako Zlovůle ajen oněkolik let mladší než Briza. Na rozdíl od své sestry však byl Nalfein ve všech ohledech průměrný. Ačkoli se vBojové Magthere, vdrowské akademii pro válečníky, nijak nevyznamenal, měl se dožadovat otevřeného souboje omísto bojového mistra rodu Do’Urden, jenže se ktomu nějak nedokázal přimět. Nejspíš se bál, že by nevyhrál, aZlovůle mu ten důležitý titul nemínila jednoduše dát, neboť se obávala, aby tím neblaze neproslul aneocitl se tak vsituaci, vníž by musel čelit vyzyvatelům.

Neexistovalo totiž mnoho bojovníků, které by Nalfein zvládl porazit.

Obrátila pohled od blížícího se muže kRizzenovi asotva potlačila zamračení. Nalfein byl jeho dítě – Rizzen si přivlastnil iBrizino otcovství, ale pouze proto, že to dostal rozkazem, znal totiž pravdu ojejím početí, na kterém se nijak nepodílel. Ve skutečnosti dal Zlovůli jen jejího průměrného syna anic víc. Další zdlouhé řady jeho selhání. Jak tak nyní Rizzena sledovala, ne poprvé ji napadlo, že ho měla nejspíš už dávno obětovat Pavoučí královně.

Jen si však povzdychla aotočila se zpátky kNalfeinovi. Rizzen byl dostatečně věrný, nikdy oní nepochyboval aslintal nad každým jejím rozhodnutím. Byl celkem obstojný milenec ave svých milostných zájmech se koneckonců nesoustředila výhradně na něj. Atřebaže si to matrona Zlovůle odmítala přiznat – chtěla využít snadné výmluvy asvalit vinu na Rizzena – vzhledem kvelkému počtu jejích milenců mohla za skutečnost, že vposledních devadesáti pěti letech nepočala, rozhodně spíše ona než on.

„Opustila sídlo,“ informoval Nalfein matronu.

„Sama?“

„Na disku Xorlarrinů. Nikdo ji nebude obtěžovat.“

„Dal jsi jí odpověď?“

Nalfein kývl. „Ptala se na otázku.“

„Do té jí nic není,“ odvětila Zlovůle. „Potřebovala znát pouze odpověď.“

Zlovůle na sobě cítila zvědavé pohledy těch dvou, ale nezajímaly ji. Rod Do’Urden až příliš dlouho stagnoval. Dny, kdy se schovávali, zatímco rody nad nimi se navzájem ničily, skončily. Nadešel čas, aby se matrona Zlovůle ukázala aposílila svůj rod tak, aby byl hoden současného postavení. Musela dát ctižádostivým rodům za Do’Urdeny jasně najevo, že sní nemohou bojovat, arody nad nimi naopak varovat, že útokem na Do’Urdeny by ublížily hlavně samy sobě, takže za to nestojí.

Lolth jí ukázala příležitost. Nenechá si ji ujít.

Nejvyšší kněžka Briza Do’Urden se neklidně ošívala na levitujícím disku plujícím křivolakými ulicemi Menzoberranzanu. Každý stalagmit ve velké jeskyni byl opracován avydlabán aukotvoval nějaké drowské sídlo. Přírodní útvary byly opatřeny točitými schodišti abalkóny, osvícenými neškodným vílím ohněm různých odstínů abarev od fialové po rudou.

Pohyb vblízkosti sídel zavedených rodů Brizu neznervózňoval – její magický disk nesl identifikaci rodu Xorlarrin, atudíž matrony Zeerith, hlavy Xorlarrinů, čtvrtého rodu města, avšak blízkého spojence Baenre, nepopiratelných vládců Menzoberranzanu. Dokud na něm bude sedět, zavedené rody ji nechají na pokoji, to bylo jisté, jenže město bylo plné nevypočitatelných odpadlíků acestou do vyvýšené části jeskyně, kde sídlily největší rody, se ocitne vblízkosti Braerynu – Puchova –, kde se vbandách hromadili oportunisté, kteří neměli co ztratit.

Připomněla si však, že je nejvyšší Lolthinou kněžkou, což nebyl jen tak nějaký titul aúspěch, amísto aby se trápila, obrátila se na svoji bohyni aobklopila se ochranami aštíty.

Nebyly potřeba. Atak Briza poté, co vystoupala po rampě nahoru na Qu’ellarz’orl, odložila obavy znapadení amísto toho se obrnila před pohrdáním. Před sebou měla sídla největších rodů města, ato včetně většiny zosmi matron, které zasedaly ve vládnoucí radě. Nepochybně si jí všimnou, takže schůzka mezi rody Do’Urden aXorlarrin nezůstane tajemstvím – pokud jím vůbec kdy byla.

Proto Brizu překvapilo, když se dozvěděla, že pro ni matrona Zeerith Xorlarrin disk poslala. Zeerith se jejich schůzkou chlubila, ale ne proto, že by rod Do’Urden byl mezi vládnoucími rody nějak důležitý, nýbrž kvůli zvěstem, které se opět vynořily, když teď Zlovůle slavila sté výročí své vlády, ato že rod Do’Urden ukul nějaké temné pikle súhlavním nepřítelem rodu Xorlarrin, sníže postaveným rodem, který se však těšil impozantní pověsti, srodem Barrison Del’Armgo. Matrona Zeerith rozhodně chtěla, aby matrona Soulez Armgo viděla Brizu plout vzhůru po rampě na Qu’ellarz’orl.

Což znamenalo, že se Briza stala pěšákem ve velké hře mezi rody.

Ta představa těžce doléhala na její silná ramena, když míjela impozantní sídlo Barrison Del’Armgů – sídlo rozhodně příliš velké apříliš dobře opevněné na rod jeho postavení. Tato rodina stála vhierarchii velice nízko, dokonce mnohem níž než rod Do’Urden, Briza si však dobře uvědomovala, že kdyby se rod Do’Urden dostal do války srodem Barrison Del’Armgo, skončila by rychlou adrtivou porážkou její rodiny.

Za mřížovým plotem sídla Del’Armgů, který měl podobu složitých pavučin, pochodovali vojáci rodu vdokonalé kadenci asemknutých formacích. Neustále pochodovali, neustále cvičili, neustále trénovali ažádný rod – ani dva rody dohromady – se nemohl chlubit silnější armádou mužských válečníků. Vojáky Barrison Del’Armgů navíc vedl mladý bojový mistr jménem Uthengentel, ze kterého se vdrowském městě rychle stávala legenda.

Když Briza plula kolem, sledovalo ji mnoho očí.

Hleděla přímo před sebe apředstírala, že si ničeho nevšimla aani ji to nezajímá, apak, už zakrátko, ji to doopravdy přestalo zajímat, protože disk vystoupal po rampě vzhůru do šlechtické sekce města, vynořil se zpoza zatáčky aocitl se na dohled sídla čtvrtého rodu.

Ze všech drowských rodin nebyla vmystické magii žádná silnější než rod Xorlarrin. Ačkoli to bylo pro jejich rasu nezvyklé, dávala matrona Zeerith mužům velkou volnost apostavení askoro všichni, iti, kteří si sotva mohli nárokovat šlechtický původ, navštěvovali Čarodějec, drowskou akademii mystických věd. Matrona Zeerith využila těchto kouzelníků kvyzdobení svého sídla, jehož klenuté stěny dala pokrýt vlnami barevného vílího ohně, které se neustále přelévaly vúchvatném tanci spektrem normálního viditelného světla.

Nad vrcholky stěn se vznášela cimbuří aokolo stalagmitů astalaktitů uvnitř sídla se ladně vinula schodiště, která se často klenula ipřes otevřené prostory apropojovala budovy mezi sebou.

Středobodem sídla byla gigantická věž, která se nějak zdála vyšší než samotný strop velké jeskyně. Podobné magické triky prodlužovaly vzdálenosti ke stěnám zdánlivě na stovky astovky yardů. Vyvolávalo to dojem škály, která neodrážela postavení rodu… apřesně oto šlo.

Briza se ze všech sil snažila zachovat klid, když disk zamířil přímo kvelké centrální bráně sídla Xorlarrinů – ata se otevřela apustila ji dovnitř. Při zaplutí mezi křídla brány překvapeně nadskočila, neboť si uvědomila, že je neukotvují tepané kovové sloupy, jak věřila, nýbrž malí železní golemové.

Briza se na okamžik zastavila, užívala si výhled aostře vnímala ironii rivality mezi matronami Zeerith aSoulez, ze všech rodů Menzoberranzanu totiž právě tyto dva nejvíce spoléhaly na muže – Zeerith na kouzelníky, Soulez na válečníky.

Briza si podrážděně povzdychla, pak vůlí poslala disk vzhůru po elegantním schodišti ke zdobeným vstupním dveřím skvostné hlavní věže. Tam se zadní strana disku nadzvedla abezostyšně ji vyklopila před vchodem. Její největší chybou bylo, že se jednou rukou opírala odisk, aby neztratila rovnováhu, takže když zničehonic zmizel, nebohá Briza zavrávorala amálem upadla.

Vzchopila se asebrala svoji důstojnost, neboť věděla, že ji pozoruje mnoho očí – avtomto sídle by mezi těmi, kdo by se jí odvážili vysmát, byli imuži.

Ta představa ji rozzlobila, proto rychle ovládla jak své držení těla, tak výraz. Zamířila ke dveřím, které se otevřely dřív, než knim dorazila. Stál vnich muž vopulentním fialovém hávu posetém obrazci pavouků ahvězdic. Jeho nezvyklý účes, vpředu mu dlouhé vlasy visely pod ramena, vzadu je měl zastřižené zároveň slebkou, ho identifikoval jako Horroodissomotha, rodového kouzelníka Xorlarrinů amistra Čarodějce, který vsoutěži omísto arcimága města málem porazil velkého Grompha Baenre.

„Zdravím vás, kněžko Do’Urden,“ pozdravil ji ahluboce se uklonil. „Prosím, následujte mě, protože jste samozřejmě očekávána.“

„Samozřejmě,“ odvětila tónem, který měl kouzelníkovi připomenout, že je ipřese všechno, čím se vyznamenal, pouze muž, kdežto ona je nejvyšší kněžkou Lolth. Byl přinejmenším odvě stě let starší než ona, vMenzoberranzanu však udělal správně, když se jí poklonil.

Statná kněžka Do’Urdenů narovnala svá široká ramena, vystrčila bradu avydala se po Horroodissomothově boku do velkolepé trůnní komnaty rodu Xorlarrin.

„Má vznešená matrono,“ řekl, když se konečně ocitli před trůnem, který tvořil další levitující disk, tento však měl zdobené područky avysoké opěradlo pokryté runami modliteb klady Lolth, které po něm magicky přebíhaly. Když se Briza na ta slova soustředila, zdálo se jí, jako by slyšela jejich magický šepot.

„Vznešená matrono Xorlarrin,“ řekla Briza amírně se uklonila.

„Připomněli mi, že máš dnes narozeniny, kněžko Brizo,“ odvětila matrona Zeerith. „Popravdě si pamatuji ten den před sto lety, kdy tvá babička tak nečekaně onemocněla azemřela.“

Vjejích slovech zaznívala víc než trocha nebezpečného podezření, jak si Briza uvědomila. Překvapilo ji to, protože co by mohly mít události zdoby před sto lety společného sdnešním děním?

Zeerith však bez dalšího vysvětlení pokračovala: „Přinesla jsi mi adaptaci zaklínadla nefritového pavouka?“ Trpce dodala: „Očekávala jsem, že mi ho tvá matrona přinese osobně.“

„Já… mám ho,“ zaprskala Briza arozhodla se urážku přejít. „Amast, okterou jste žádala. Neexistuje lepší alchymista…“

„Oschopnostech své matrony na tomto místě nemluv,“ uťala ji matrona Zeerith. „My zrodu Xorlarrin máme nejlepší nástroje aalchymisty ve městě. Existuje ale řada lektvarů amastí, které jsou příliš obyčejné, než abychom se snimi obtěžovali. Je lepší směnit je, hlavně když je směna tak jednostranná, že druhý rod zůstane naším dlužníkem.“

Hrdá arozzlobená Briza ze všech sil potlačila odseknutí.

Matrona Zeerith mávla na jednu zkněžek po svém boku – Briza měla dojem, že se jedná ojejí dceru, nejvyšší kněžku Kiriy – ata si pospíšila převzít tubus se svitkem anádobku smastí.

„Rod Tr’arach se brzy vydá na pochod?“ zeptala se Briza.

„Nevím, očem to mluvíš.“

Briza se na matronu Zeerith upřeně zadívala ata jí nevraživý pohled oplácela. Drowské rody spolu někdy sváděly války ajiné rody onadcházejících bitvách někdy věděly. Ale nemluvily otom, nikdy, jak jí teď Zeerithin chladný pohled připomínal.

„Kdy bude rod Do’Urden kompenzován za svoji námahu?“ zkusila to Briza jinak.

„Až bude platba zajištěna,“ odvětila Zeerith. „Raději bys neměla orodu Xorlarrin pochybovat.“

„Nepochybuji.“„Dobře, pak dokonči platbu,“ pobídla ji Zeerith.

Briza na ni zvědavě pohlédla, poněvadž Kiriy si už dva předměty převzala.

„Jak zní moje odpověď?“ upřesnila matrona Zeerith.

Briza si vzpomněla na zvláštní rozhovor, který vedla sbratrem těsně předtím, než nasedla na disk Xorlarrinů. Dal jí slovo, jediné slovo, které měla předat matroně Zeerith, ačkoli netušila, oco by mohlo jít.

„Dítě?“ pobídla ji Zeerith, když váhala příliš dlouho.

„Ano,“ řekla Briza. „Odpověď zní ano.“

Zeerith Xorlarrin se zachechtala aodfrkla si. „Ach, bylo to tak očividné!“ zvolala. „Tvá matka, drahé dítě, je taková koketa.“

Koketa.

Ten přídomek Brizu pálil ahlavně proto, že věděla, že odpovídá pravdě. Matrona Zlovůle byla vskutku koketa, sváděla všechny, kdo chtěli být svedeni. Její sexuální apetýt ahrátky byly předmětem drbů po celém Menzoberranzanu. Briza se do dnešního dne nerozhodla, jestli Zlovůle využívá sex kzískání kontaktů avýhod nebo je zkrátka neukojitelná. Šlechtici, poddaní, muži, ženy iněkolik najednou – některé drby dokonce hovořily odrovoucích – nezáleželo na tom. Řadu takto šeptaných drbů doprovázelo hihňání anemálo dalších posměch aodsouzení za to, že se Zlovůle nechová sdůstojností odpovídající svému postavení.

Možná tomu tak ije, přemítala Briza často, důležitější jí však připadalo, že její matka neustále zlepšovala postavení rodu Do’Urden. Ve Městě pavouků, vLolthině náboženství, prakticky na ničem jiném nezáleželo auž vůbec ne na něčem tak nedůležitém, jako byl tělesný chtíč.

„Ano,“ řekla matrona Zeerith, přebrala si to aznovu se zasmála, pak se upřeně zadívala na Brizu. „Ani nevíš, co tvoje odpověď znamená, že ne?“

Briza jí upřený pohled dlouho oplácela, pak zavrtěla hlavou.

„Myslím, co znamená pro tebe…?“ objasnila Zeerith.

„Možná kdybyste mi prozradila otázku,“ odvětila Briza, ale ještě než dokončila svoji žádost, Zeerith se divoce rozesmála.

„Běž, dítě, běž,“ řekla matrona Zeerith amávnutím Brizu propustila. „Pověz matroně Zlovůli, že rod Xorlarrin jí dodá její trofej hned, jak ji získá.“

Briza couvala ke dveřím anespouštěla přitom zhlavy Xorlarrinů oči. Uvýchodu zkomnaty se jí ujali dva mladí kouzelníci adoprovodili ji ven, kde jí dali vědět, že zpátky domů ji žádný disk neodnese.

Když se za Brizou zavřely brány sídla Xorlarrinů, napadlo ji, že sem možná přece jenom neměla chodit sama.

„Ovšemže odpověď zní ano,“ řekla matrona Zeerith vtrůnní komnatě Kiriy aHorroodissomothovi. „Podoba je nezpochybnitelná, stejně jako její velikost! Překvapuje mě, že ta zlobryně maličkou Zlovůli při porodu neroztrhla!“

Horroodissomoth, který byl zároveň Kiriyiným otcem, se od srdce zasmál.

„Spal jsi sní někdy?“ uhodila na něj matrona Zeerith nečekaně apřipravila ho tak oveselí.

Několikrát si odkašlal, pak vykoktal. „N-ne, ovšemže ne, ne.“

„Myslela bych si, že budeš zvědavý,“ řekla Zeerith azdála se celkem zklamaná. „Já vím, že jsem. Tahle Zlovůle si udělala pěkné jméno.“

„No…“ odvážil se Horroodissomoth říct.

„Udělal jsi to!“ obvinila ho matrona Zeerith, ale spíše pobaveně než žárlivě nebo rozzlobeně.

„Oco tu jde?“ přerušila je nejvyšší kněžka Kiriy frustrovaně. Když se kní oba nevěřícně otočili, zahanbeně se zeptala: „Očem to mluvíte?“

„Odpověď zněla ano,“ vysvětlila Zeerith.

„Odpověď na co?“

„Patron Rizzen Do’Urden tvrdí, že je otcem kněžky Brizy, ale každý, kdo ty dva zná akdo vidí, jak maličká Zlovůle je, by otom pochyboval.“

„Tak co má ta odpověď znamenat?“

„Že Briziným otcem je zvířecký válečník Uthegentel zrodu Barrison Del’Armgo,“ odpověděl Horroodissomoth poté, co na něj matrona Zeerith kývla, ať pokračuje.

Kiriy spadla čelist. Ačkoli patřil Uthengentel Armgo knižšímu rodu, mnozí ho považovali za nejmocnějšího bojového mistra ve městě. Obrovitý drow proslul bojem se strašlivým trojzubcem, na jehož vražedných zubech zvedal do vzduchu desítky obětí avystavoval je na odiv jako trofeje.

Kiriy na něj nechápavě hleděla.

„Zdá se,“ odvětila Zeerith.

Table of Contents

Dramatis personae

Prolog

Část 1

Kapitola 1