Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

LitRPG v nakladatelství

MICHAEL ATAMANOV

Obránce perimetru

Sektor osm

Za smrtí

Nová smlouva

Hra bez pravidel

Temný bylinkář

Herní tester

Stále ve střehu

Past na panovníka

Hledání těla

Ohýbači reality

Odpočet

Vnější hrozba

Zásadní změna

Pavučina světů

Skok do neznáma

PAVEL KORNĚV

Pouť mrtvého

Mrtvý lotr

Království mrtvých

Družina mrtvého

Strážce mrtvých

Nepřítel živých

VASILIJ MAHANĚNKO

Cesta šamana

Úkol přežít

Kartosský gambit

Tajemství Temného hvozdu

Hrad fantomů

Karmadontova šachovnice

Šamanova pomsta

Válka klanů

Galaktogon

Hra začíná

Hledání Uldanů

Šek na miliardu

ALEXEJ OSADČUK

Mirror World

Projekt Každodenní rutina

Citadela

Pouť vyděděnce

Soumračný obelisk

Zakladatel

ROS PER

Alfa Řím

Volper

Skurfaifer

Nultá úroveň

ZUZANA STRACHOTOVÁ & TOMÁŠ KOŠEK

HEX

HEX: Bažina

Mazekeen

Černý trůn*

*připravujeme

Alpha Rome

Book #3: Level Zero

Copyright © Ros Per 2021

Translation © Danuše Víšková, 2024

Cover Art © Ivan Khivrenko, 2021

ISBN epub 978-80-7594-594-5

ISBN mobi 978-80-7594-595-2

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

KAPITOLA 1.

Příprava na návrat domů

Tak moc jsem doufal, že se nejedná o past, ale nakonec se bohužel ukázalo, že Silvestr Vasiljev je špion. Samozřejmě nejednal na vlastní pěst; s největší pravděpodobností ho vyslala nějaká velká organizace. Soudě minimálně podle přepadových skupin číhajících v budovách obklopujících mnou navržené místo setkání. Možná jsem byl blázen, ale rozhodně ne hlupák, a tak jsme si pořídili dalekohled s velkým zvětšením a trojnožkou, kolem kterého jsme teď všichni téměř o dva kilometry dál seděli, poklidně popíjeli jakýsi místní syntetický sublimát, jemuž tu říkali káva, a sledovali celé tohle představení pěkně z dálky.

Byli jsme si jisti pouze jedinou věcí – nepracovali pro Delaneyho. Jinak by na můj e-mail oznamující, že se blížíme, a obsahující souřadnice místa setkání nereagovali. Koneckonců, před pár hodinami jsme z podobné vzdálenosti pozorovali, jak si jeho chlapi podali toho kupce, v jehož podniku jsme se zbavili všech věcí z Christopherova obchodu.

„Podívejte, ti parchanti umístili další tři páry odstřelovačů do jiných pater,“ rozohnil se Quartz, jakmile na něj přišla řada u dalekohledu.

„Možná, že teď vidíme tři páry, ovšem kolik jich je doopravdy? To je ta správná otázka.“

„Ale proč jsou na různých podlažích?“ zeptala se Castra a usrkla ze svého nápoje.

„S největší pravděpodobností proto, aby pokryli všechny směry. Díky různým výškám tak mohou střílet na jedno místo z několika úhlů pro případ, že by jejich cíl zablokovala nějaká překážka.“

„Znamená to tedy, že nás chtějí spíš zlikvidovat než zajmout?“ Její oči se rozšířily. „Ale jaký by to mělo smysl? O dvanáct hodin později bychom přece všichni znovu vyskákali z replikačních kapslí.“

„Až na Volpera,“ připomněl jí Tilorn.

„Na to jsem úplně zapomněla…“ odvětila frustrovaně. „Proč jsme sem teda vůbec chodili?“

„Doufal jsem, že se nejedná o past. A abych byl upřímný, myslel jsem, že by mohl mít nějaké vybavení potřebné pro mou profesi.“

„Začínám mít pocit, že jsi tušil, jak to celé dopadne,“ poznamenal Quartz a odvrátil se od dalekohledu. „Prvně jsi nás donutil zbavit se všech věcí, které nám Delaney dlužil na základě smlouvy. A nejen jich, ale i všeho, co jsme koupili za tvé peníze. Neuplynulo ani půl dne a ten chlap už je za mřížemi. A teď tohle setkání… Jsi snad věštec, nebo co?“

„Je to mnohem prostší! Když jsem na vás čekal, zničehonic se objevil takový stařík a řekl mi něco, co mi od té chvíle utkvělo v hlavě. Přimělo mě to kompletně přehodnotit svůj postoj k tomu, co se tu děje. Obzvlášť pokud připustím, že se ve skutečnosti nenacházíme ve hře.“

„Co ti řekl?“ vyhrkl Tilorn okamžitě.

„Asi to nedokážu přeříkat slovo od slova, ale znělo to nějak takhle: V Alfa Římě nesmíš nikomu věřit. Za ta léta, co se místní obyvatelé začali replikovat, se z nich stali přeborníci ve lhaní a využívání ostatních pro dosažení svých vlastních cílů.“

„Hm… To zní logicky. Když vezmu v potaz, že v Alfa Římě funguje prakticky kastovní systém a že spoustě lidí tady je sto, nebo dokonce několik set let… Za tu dobu jistě měli spoustu času na spřádání intrik. Koneckonců, vždycky se najdou jedinci, kteří dokáží svět proměnit v klubko zmijí propletené takovým způsobem, že to člověku nejde do hlavy. Tak to ostatně funguje od pradávna, bez ohledu na to, kdo je zrovna u moci a jakým způsobem vládne. A obvykle na to stačí jeden obyčejný lidský život.“

„Takže… Co… budeme… dělat?“

„Promiň, co jsi říkal? Sargosi, dopij tu břečku,“ pohlédl jsem úkosem na plastový kelímek, ze kterého usrkával. „Pomalu se přesuneme na šestou úroveň, konkrétně do hangáru, ve kterém máme uložené naše věci. Pak se v místních obchodech trochu dozbrojíme a jakmile uplyne těch pět dní, během kterých nesmím umřít, zamíříme na základnu.“

***

V klidu jsme sbalili všechny naše věci a pěšky vyrazili k nejbližšímu výtahu. Zdálo se, že se nám podařilo zbavit se všech štěnic. Nikdo nás od pohledu nepoznával a naše jména zůstávala skrytá, dokud jsme se je sami nerozhodli zviditelnit. Mohli jsme se tedy konečně na chvíli uvolnit a nikam nespěchat.

Jediné, co mi dělalo starosti, byla serafínská sada, která stále ležela na dně Aialina batohu.

Teoreticky mohla být sledovací zařízení ukrytá i v ní, ale fakt, že jsem z celé sady měl jen pár kousků, mi nedovoloval se jich zbavit. Navíc skutečnost, že toho kupce zadrželi, mi dávala naději, že by neriskovali instalaci prostřednictvím externích technologií. Nebo možná miniaturizační systém v Aialině batohu dokázal signál zablokovat. Ať tak či onak, neměl jsem v plánu je odtamtud vytahovat, dokud nedorazíme na Carterovu základnu.

Tam totiž bylo vše, co mohl Quartz potřebovat k odhalení přítomnosti nežádoucích zařízení. Hlavně jsem ho nesměl zapomenout upozornit, že některá tahle udělátka mohou při nesprávné manipulaci explodovat. A taky tam byl Lekša, samozřejmě, ale vzhledem k tomu, kolik sledovačů nainstaloval do Aialy, jsem neměl zrovna dvakrát chuť ho kontaktovat.

Poklidným tempem jsme se proplétali ulicemi města a pozorovali kolemjdoucí, kteří kamsi spěchali, ať už ponořeni do vlastních myšlenek, neurálního rozhraní, nebo nejrůznějších externích zařízení. Jenže pak se kus před námi začalo něco dít.

Tilorn a já jsme se na sebe téměř současně podívali a vydali se každý jiným směrem.

Netušil jsem, o co jde, ale svou paranoiu jsem ignorovat nedokázal, obzvlášť poté, co se mé podezření několikrát potvrdilo a uchránilo nás před napadením. A teď jsem měl zatraceně špatný pocit.

Byla vážně škoda, že jsme cestou nenarazili na žádný obchod se zbraněmi, abychom se mohli na podobné nečekané události připravit.

Stačilo pár rychlých gest a Castra vyrazila za Tilornem, zatímco Aiala několika kroky dostihla mě, přizpůsobila se tempu mé chůze a popadla mě za ruku. Ačkoliv jsme v tu chvíli nejspíš nepůsobili moc jako pár, aspoň se mi podařilo svým tělem zakrýt kapsu batohu, ve kterém už se jí podařilo napůl obnovit jeden ze skurfaiferských samopalů. Bez kombinézy byl sice prakticky k ničemu, ale pořád lepší než holé ruce.

Sargos a Quartz zůstali kousek za námi, aby nás v případě potřeby mohli krýt. Nedovedl jsem si představit, jak by nám v takové situaci mohli být k užitku, ale zdálo se, že skupinová práce už se pro ně stala druhou přirozeností, což bylo dle mého názoru více než správné. A to i přesto, že jediný, kdo v tuto chvíli disponoval alespoň nějakou bojovou silou, byla Aiala.

Z různých směrů jsme přistoupili k menší skupině lidí, která se utvořila kousek stranou od hlavního proudu chodců, a zachytili velmi emotivní monolog jakéhosi muže ve středním věku s krátkým, upraveným plnovousem, rozcuchanými vlasy a pohledem čišícím fanatismem.

„…A jak bylo psáno v knize Genesis, vrátí se v město nedotčené, jež nám bylo dáno samotnými Atlanťany, a vykoření duše potřísněné temnotou, ony nemyslící nádoby, jejichž nesmrtelné duše byly zatraceny. Však nepodléhejte jejich lstivým činům, neb budou své spravedlivé skutky konat do chvíle, kdy spatří jejich krvavou podstatu. Pak uvrhnou vyvolené v propast pekelnou a zaplaví ulice potoky krve…“

Ach, takže to byl skutečně jen náboženský fanatik. Vůči téhle nákaze zjevně nebyla imunní žádná společnost.

Zachytil jsem Tilornův pohled a gestem ho upozornil na malý průchod mezi budovami, který nás měl teoreticky zavést do paralelní ulice. Navíc se zdálo, že ostatní lidé se mu povětšinou vyhýbají.

„Nesnáším… náboženské… kazatele!“ prohlásil Sargos za mými zády a jako obvykle své sdělení rozsekal na co nejmenší kousky.

„Myslím, že jediný, kdo je má rád, jsou jejich následovníci,“ zabručel jsem. „Aialo, nejlepší bude, když nám v místní síti vyhrábneš nějaký solidní obchod se zbraněmi. Začínám si beze zbraně připadat jako nahý.“

„Jistě,“ souhlasila a okamžitě se začala rozhlížet kolem. „Stačí jen najít nejbližší terminál, abych se k němu mohla připojit.“

***

Znovu jsme se spojili do jedné skupinky, pod Aialiným vedením nejprve zamířili k terminálu a poté ji následovali do obchodu se zbraněmi, který vybrala na základě nám dosud neznámých kritérií.

Samozřejmě jsem ji mohl požádat, aby se při výběru obchodu omezila na konkrétní parametry, ale rozhodl jsem se to neudělat, protože jsem si byl moc dobře vědom toho, s jakou radostí se nabourává do alfařímské sítě, místo aby terminály použila jen jako informační tabule, jako například ten s jízdními řády místních magnetobusů.

Zdálo se, že Aiala v rámci našeho týmu získala novou funkci, což dávalo naprostý smysl. Kdo by se líp hodil na pozici hackera než někdo s digitální myslí? Jen jsem potřeboval zjistit, jak to vnímá ona sama, jestli jí to náhodou nevadí, a případně trochu zainvestovat, aby mohla svou práci vykonávat co nejlépe.

O dvacet minut později jsme se zastavili a Aiala kývnutím hlavy ukázala na dveře obchodu přes ulici.

Skutečnost, že se jednalo o obchod, bylo možné odhadnout pouze díky dvěma detailům: neidentifikovatelnému 2D nápisu, který nebyl holografický, nýbrž vyrobený pěkně postaru, a nenápadné figuríně za výlohou. Ta byla vybavena přesnou kopií elginského exoobleku, který jsem již dříve viděl u Carsa.

Kromě něj navíc držela také těžkou útočnou pušku, soudě podle masivního pouzdra kolem hlavně a přítomnosti ukazatele munice umístěného naproti výhozovému okénku. Kvůli vzdálenosti jsem bohužel nedokázal identifikovat kalibr, protože pušce nejspíš z bezpečnostních důvodů chyběl zásobník, přičemž hlaveň pušky směřovala k podlaze a končila přesně v linii s přední částí pouzdra.

„Jsi si jistá, že tady najdeme, co potřebujeme?“

„Ano!“ odpověděla Aiala pevně.

No dobrá, nemám důvod jí nevěřit. Po přiblížení se k nejbližšímu sloupu veřejného osvětlení a stisknutí tlačítka se nad vozovkou objevil jakýsi elektrický viadukt, který nám umožnil bezpečně přejít na druhou stranu, aniž by vozidla pod námi musela zpomalit. A kdyby do něj narazilo nějaké prase v antigravu nebo na silové podložce, byla by to jen a pouze jeho chyba.

Na nižších úrovních silnic bylo zakázáno pohybovat se výše než půl metru nad povrchem vozovky. Přesvědčil jsem se o tom teprve před pár hodinami, když před našima očima služební vůz AMJ rychlostí blesku sletěl z vrchního patra a přišpendlil jednoho z těchhle bezohledných řidičů k silnici. Z rozhovoru mezi bezpečnostními složkami a dotyčným řidičem jsem pak pochytil další podrobnosti.

Přešli jsme ulici a zamířili do prodejny. K mému překvapení jsme se octli v úplně prázdné místnosti, na jejímž opačném konci za malým pultem seděl nevysoký muž s asi čtyřicet centimetrů dlouhým plnovousem, v němž měl zapletené nejrůznější nábojnice.

„Vítejte v obchodním domě ‚Ruger a synové‘.“ Muž okamžitě ožil a spustil předem naučenou básničku. „Náš obchodní dům dokáže uspokojit potřeby naprosté většiny zákazníků! O jaký druh zboží máte zájem?“

„Ehm…“ Byl jsem trochu zaskočen. Rozhlédl jsem se kolem a stále neviděl nic než holé zdi. „Co nám můžete nabídnout?“

„Vidím, že jste tu poprvé,“ zorientoval se okamžitě prodejce, jen co si všiml, že se rozhlížíme. Očividně jsem nebyl jediný, kdo byl zmaten; ostatní na tom byli dost podobně. „Posaďte se, načtu katalog a pomohu vám vybrat zboží, které vám bude vyhovovat.“

Než jsem se stačil zeptat, kam si máme sednout, v podlaze vedle zdi po mé pravici se otevřelo několik otvorů a z nich vyjela široká křesla. Vyměnili jsme si pohledy, usadili se a před každým z nás se objevil 3D katalog. Prodavač vyšel zpoza pultu a zastavil se několik kroků před námi, připraven nám pomoci nebo vysvětlit cokoliv, co bude třeba.

Katalog byl pozoruhodně obsáhlý – nejspíš by se vám v něm skutečně podařilo najít prakticky cokoliv. A co víc, většina zboží byla ve slevě, která dosahovala od dvou do patnácti procent. Akorát jejich systémový inženýr byl zřejmě pěkný flákač. Prvních patnáct vteřin se zboží zobrazovalo za plnou cenu a teprve potom katalog problikl a začaly se do něj promítat jednotlivé slevy.

„Zvláštní, myslel jsem, že prodáváte výhradně zbraně,“ poznamenal Tilorn.

„O čem to mluvíte?! V dnešní době se na naší úrovni obchodování čistě se zbraněmi příliš nevyplatí,“ začal horlivě vysvětlovat prodejce. „To si mohou dovolit jen velké zbrojařské korporace nebo soukromé zbrojovky s bohatou historií a zvučným jménem. Mohu se zeptat, jak vás tohle napadlo?“

„No… Asi za to může ta figurína ve výloze.“

„Figurína? Ach, zřejmě máte na mysli toho antropomorfního bezpečnostního droida u vchodu, pokaždé na něj zapomenu. Jenom se tu válel, protože byl nefunkční, a tak se ho vedení rozhodlo postavit ke dveřím.“

Vrhl jsem pohled na Aialu, která zareagovala pokrčením ramen a lakonickou poznámkou: „No, hádám že potřebujeme i jiné věci než jen zbraně…“

Na jednu stranu měla naprostou pravdu, ovšem na stranu druhou… Požádal jsem ji, aby našla obchod se zbraněmi. Nemohl jsem jí ale nic říct, zbraně tu totiž koneckonců prodávali.

V rozhraní jsem zkontroloval, kolik nám zbývá peněz, ztěžka si povzdechl a v rychlosti odeslal zprávu.

Příjemci: Castra, Aiala, Tilorn, Quartz, Sargos

Text zprávy:

Bereme jen nezbytné minimum! Nezapomínejte, že stále máme některé naše vybavení uložené v hangáru. Jde nám jen o to dostat se na základnu.

Poté, co všichni potvrdili, že jsou se situací srozuměni, jsem se ponořil do studování katalogu. Ač to nerad přiznávám, s výběrem jsem se trápil déle než ostatní.

Katalog byl sestaven pro zákazníkovo maximální pohodlí: nejen, že nabízel možnost prohlédnout si trojrozměrný model vybraného předmětu, ale po straně zobrazoval také jeho úplný popis a tabulku pro porovnání vlastností.

A pokud jste chtěli, mohli jste porovnat několik produktů stejného typu, aniž byste mezi nimi museli přepínat, stačilo si jednoduše zobrazit jejich atributy vedle sebe. Rozhodl jsem se omezit pouze na jednu hlavní zbraň a pár nožů. Jenže mezi tolika podobnými předměty bylo nesmírně těžké si vybrat!

Nabízeli modely prakticky od všech alfařímských zbrojařských korporací, což představovalo hlavní problém. Některé totiž měly menší rozptyl při střelbě, jiné byly lehčí a další zase disponovaly spolehlivějšími střeleckými mechanismy. Stručně řečeno, měl jsem nutkání je koupit všechny.

Od katalogu jsem vzhlédl pouze jednou, když si ostatní začali objednávat. Tenhle obchod měl poměrně zajímavý přístup ke skladování zboží. Z podlahy se vynořila asi dva metry vysoká a stejně tak široká zeď. Ve výklenku uprostřed ní, upevněné ve speciálních drážkách, viselo asi metrové kladivo částečně připojené k exoskeletu, který se zřejmě dal připevnit k zádům, přičemž zcela zakryl jednu paži.

Očividně se jednalo o Tilornovu objednávku. Byl to jediný milovník kladiv v našem týmu. Dobrá, bylo na čase si konečně vybrat! Vypadalo to, že vyhraje pulzní kulomet. Jednalo se o malý, kompaktní model, a navíc byl dodáván se speciální taškou vybavenou ramenním popruhem.

V připojeném instruktážním videu si ji instruktor působivě přetáhl ze zad na hrudník tak, že její základnu účinně vytáhl nahoru. Pak už stačilo jen stisknout rychlouzávěr a rukojeť krátkohlavňového kulometu mu spadla přímo do pravé dlaně. Během pouhých dvou sekund byl připraven bojovat. Složit vše zpátky však trvalo třikrát tak dlouho.

Samozřejmě to chtělo cvik, ale líbila se mi. Jedinou nevýhodou téhle tašky bylo, že znemožňovala nošení běžných batohů. Pro skryté nošení zbraně na relativně bezpečných úrovních však byla takřka ideální. Celá velká zbraň díky ní byla schovaná a zároveň jste ji mohli dostatečně rychle vyndat ven. A ani samotný kulomet nebyl vůbec špatný.

Pulzní kulomet „Jehla“

Munice: baterie KT–15

Kadence: 240 ran/min.

Režim střelby: poloautomatický, tříranná dávka

Příslušenství:

Kolimátor se čtyřmi režimy zaměřovacího kříže

Přepínač režimu střelby

Indikátor energie

Kinetické poškození: 33–47

Průrazné poškození: 25–29

Zásoba munice: 80

Hmotnost: 2,3 kg

Působil však těžkopádně. Jako asi šedesát centimetrů dlouhý obdélníkový blok s pistolovou rukojetí a malým přepínačem režimu střelby, který bylo možné v případě potřeby složit a dotvořit tak perfektní kvádr.

Kromě rukojeti bylo možné stáhnout zadní část kulometu dolů a vytvořit tak teleskopickou pažbu, ve které byl zabudován indikátor energie zobrazující zbývající počet ran. V horní části se pak z tajného slotu dal vysunout kolimátor. Baterie byla připevněna mezi spouští a přepínačem režimu střelby.

Bylo to trochu neobvyklé, avšak zcela funkční. Škoda, že nešlo přepínat tvar pulzu. Stroj totiž využíval prstencové pulzy, které sice mají značný zastavovací účinek, ale velmi nízkou průraznou sílu. Prozatím to však stačilo.

Pak jsem ovšem pohledem zavadil o energetickou pistoli s drátem připevněným k rukojeti. Tedy, alespoň na první pohled to vypadalo jako drát. Ve skutečnosti se jednalo o flexibilní polymerovou hadici naplněnou nanity. Jeden její konec byl připevněn k rukojeti pistole a druhý k ramennímu kloubu. Ať jsem se snažil sebevíc, nedokázal jsem přijít na to, jaký má ta hadice účel. Musel jsem spustit demo video.

Instruktor ve videu se s pistolí v pouzdře postavil naproti terči. O zlomek vteřiny později už měl zbraň v ruce. Zpočátku jsem nevěřil svým očím, ale pak video ukázalo ten stejný okamžik ve zpomaleném záběru.

Ten instruktor se ani nepokusil spustit ruku dolů k pouzdru, prostě jen zatnul prsty, jako by svíral pomyslnou pistolovou rukojeť. Hadice, která byla připojená k pistoli, se mezitím zkroutila jako had a zcela nezávisle vytáhla pistoli z pouzdra, načež se narovnala a obloukem ji dopravila přímo do instruktorovy natažené ruky. V poslední chvíli pak mírně upravila trajektorii tak, aby mu pistole nebyla podána zespodu, ale ze strany dlaně.

Zbytek videa ukazoval stejný proces z různých úhlů, stejně jako samotný výstřel, avšak rychlost, s jakou se zbraň objevila v instruktorově ruce a přizpůsobila se její poloze, pokaždé předčila rychlost i těch nejlépe trénovaných pistolníků.

Z velké části jsem se rozhodl pro koupi téhle sady ne kvůli pistoli, která svými elektrickými náboji způsobovala poškození zhruba na vzdálenost deseti metrů, ale především kvůli tomuto systému podávání. Umíral jsem touhou požádat Quartze, aby ho rozebral a sestavil něco podobného pro mé serafínské samopaly.

Poslední zbraní, kterou jsem vložil do košíku, byl dlouhý nůž s vibračním ostřím. Bodat s ním by bylo samozřejmě nepohodlné, ale řezat a sekat by měl perfektně díky vícesměrnému pohybu drobných zoubků na okraji, které tvořily něco jako dvouvrstvou řetězovou pilu, přičemž první vrstva se pohybovala opačným směrem než ta druhá.

Tak jo, už zbývalo jen přidat nějakou munici, pouzdro na pistoli pro leváka, které mi umožní ji používat, aniž bych musel pustit kulomet, a samozřejmě pouzdro na nůž, které umístím na pravou stranu. A to bylo, myslím, vše.

Ještě jednou jsem očima přelétl katalog a chvíli váhal nad sekcí trvanlivých potravin, ale nakonec jsem se rozhodl, že se s nimi prozatím nebudu obtěžovat. V horních patrech byly nejrůznější fastfoody a bistra takřka na každém kroku. Rezervu suchých přídělů doplníme těsně před sestupem na pátou úroveň.

Ve chvíli, kdy jsem dokončil svou objednávku, ostatní už měli své nové vybavení připravené k odběru a nyní vše zkoušeli. Jakmile jsem nákup potvrdil a vstal ze svého křesla, překvapeně jsem zvedl obočí a zeptal se:

„Kdo za tohle všechno platí?“ Má otázka je trochu zaskočila.

„Ona,“ kývl Sargos na Aialu.

„Když si ostatní posledně kupovali věci, já si nic nevzala,“ pokrčila rameny. „A byli příliš nesmělí, než aby tě po minulém nákupu požádali o peníze.“

„Chááápu…“ protáhl jsem, otočil se na prodavače a dodal: „Vyřiďte mou objednávku!“

„Samozřejmě! Prosím o chvilku strpení; za okamžik bude doručena.“

Bez další kontroly jsem potvrdil platbu za svůj nákup a netrpělivě vyčkával, než dorazí. Rychlost doručení byla vskutku pozoruhodná – asi o třicet sekund později se z podlahy vynořily stojany obsahující všechny předměty, za které jsem zaplatil. Netušil jsem, jak se jim to podařilo, ale zjevně aspoň neměli problémy s tím, že by je někdo vykradl.

Zběžně jsem vše vybalil, vybavil se, rozhlédl se kolem a párkrát poskočil nahoru a dolů. Bylo to skutečně pohodlné.

S instalací systému podávání pistole mi pomohl sám prodavač, který zjevně přesně věděl, jak na to. S jeho svolením jsem ji dokonce vyzkoušel a párkrát se praštil rukojetí do prstů. Napočtvrté už se mi však podařilo ji chytit. S trochou praxe si na ni, myslím, bez problému zvyknu.

Vypadalo to tedy, že jsem si pořídil malou sadu vybavení. Všechny zbraně byly skryté, ale zároveň pěkně po ruce; dokonce i pouzdro s pistolí bylo zakryté spodní částí mé bundy, jen hadice trčela ven. Nemyslel jsem si však, že by to představovalo velký problém.

Očima jsem rychle zkontroloval rozhraní a byl spokojen… Počkat, proč mi strhli tak velkou částku peněz? Kolik byla celková částka… Aha, zapomněli uplatnit slevu.

„Promiňte,“ upoutal jsem pozornost prodejce. „Zaslali jste mi fakturu bez zohlednění slevy uvedené v katalogu.“

„Jaké slevy?“ zeptal se překvapeně. „Slevy poskytujeme pouze určitým kruhům… Zvláštní, zjistím, jak je možné, že se vám zobrazily. Vydržte minutku.“

Prodavač zamířil k terminálu, u kterého seděl, když jsme přišli, zřejmě proto, aby si ověřil informace, a mně začalo docházet, jak je možné, že jsem ty slevy viděl. Najednou mi přišla zpráva od Aialy.

Odesílatel: Aiala

Text zprávy:

Slevy pro skurfaifery!

Kruci! Začal jsem se přesouvat směrem k východu a cestou napsal zprávu ostatním.

Příjemci: Castra, Aiala, Tilorn, Quartz, Sargos

Text zprávy:

Odcházíme! Zjevně mě prozradila hloupá sleva.

KAPITOLA 2.

Nové funkce

Ve snaze nevzbudit zbytečnou pozornost jsme se nenápadně přesunuli k východu z obchodu, jenže když prodavač, ponořený do informací z terminálu, náhle zbledl a vytřeštil oči, už jsem to dál nevydržel a zavelel:

„Utíkejte!“

I já sám svůj povel okamžitě uposlechl a plnou rychlostí se vyřítil ven. Jakmile jsem se přesvědčil, že mě ostatní následují, zahnul jsem do první možné uličky a rozeslal jim pozvánku do skupiny, kterou jsme rozpustili těsně před duelem a dosud neobnovili.

Jenže namísto obyčejného upozornění na odeslání pozvánky a následně nudného záznamu o připojení se ke skupině v protokolu se přede mnou rozvinul rozsáhlý seznam možností.

Vyberte typ pozvánky:

Pozvánka do běžné jednotky. Pozvěte civilního specialistu, aby se dočasně připojil k jednotce pod velením skurfaifera. Pozvěte civilního specialistu, aby se trvale připojil k jednotce pod velením skurfaifera. Pozvěte civilního specialistu, aby podepsal smlouvu a zaujal jedno z volných míst s právem na obsazení civilními osobami.

Zrovna teď opravdu nebyla vhodná chvíle něco takového řešit. V rychlosti jsem pětkrát mentálním příkazem zvolil první možnost a pozval všechny do běžné jednotky. Nemělo smysl se teď zabývat novými funkcemi.

„Aialo, trasa!“ okamžitě jsem začal vydávat pokyny. „Castro, prohledej okolí, Sargosi, dozadu. Tilorne, středová pozice, Quartzi, přizpůsob se podle situace. Já si beru všeobecnou kontrolu.“

Všichni se najednou srovnali a zvážněli. Za běhu jsme ještě trochu přeskupili naši formaci a lehkým poklusem následovali Aialu, která plánovala náš postup. Byl jsem si jistý, že si už dávno z terminálu stáhla všechny dostupné mapy.

Netušil jsem, jestli nám Aiala vybrala tak dobrou cestu, jestli jsme zareagovali včas nebo jestli jsem začal panikařit bezdůvodně, ale po uplynutí dvaceti minut stále nebyl žádný nepřítel v dohledu.

„To stačí! Dejte si pauzu,“ prolomil jsem ticho poté, co jsme odbočili do další uličky pár kilometrů od obchodu.

Rychle jsem ji prohlédl kvůli možným rizikům, ale nic jsem neobjevil, a tak jsem se celý zadýchaný opřel o zeď. S mými hodnotami výdrže jsem nedokázal běžet příliš dlouho. Budu muset vymyslet, jak ji trochu vylepšit.

„Tak jo, vypadá to, že jsme jim utekli… Buď to, anebo jsem byl jen přehnaně paranoidní,“ rozhodl jsem se trochu odlehčit situaci, jakmile jsem popadl dech.

„Ne,“ ozval se Sargos. „Nerozumím…“ všichni se na něj otočili.

Sargos zíral kamsi směrem, odkud jsme právě přišli, a reflexivně se snažil na opasku nahmatat svou sapérskou výstroj, která tam ovšem, bohužel pro něj, nebyla. Když se k nám otočil, ve tváři se mu zračila mírná panika.

Rychle se rozhlédl po ostatních a pak upřel svůj pohled na mě. Poté se chvatně ohlédl a opět se mi podíval přímo do očí.

Castra vyskočila ze svého místa a přiblížila se k rohu domu, u kterého ulička začínala a kde právě teď stál Sargos. Vzápětí se na mini mapě objevilo množství neutrálních značek, z nichž některé krátce nato zčervenaly.

„Zřejmě se drželi zpátky…“ poznamenala Castra překvapeně.

Všechny pohledy se v očekávání nových příkazů upřely na mě. Jenže já nevěděl, co dělat. Všude kolem bylo plno civilistů. A vzhledem k tomu, že jsme neměli licenci k provádění bojových operací na tomhle území, zabitím civilistů bychom si okamžitě vysloužili červenou úroveň. Na šestce to bylo jednodušší, tam jsme během soubojů narazili jen na jednoho civilistu.

Zkrátka jsem nevěděl, jak z téhle situace ven. Ačkoliv… Mohli jsme hrát defenzivně a dát nepříteli příležitost zaútočit jako první. Pak bychom, pokud jsem tomu správně rozuměl, měli plné právo se bránit. Doufal jsem, že to klapne, jinak už se problémů nezbavíme.

„Připravte se na přivítání našich hostů!“ zatnul jsem zuby. „Sargosi, bariéra! Tilorne, druhá linie s Quartzem. Castro, nahoru, komunikace. Aialo, jdi na konec uličky, tvým úkolem bude sejmout velitele a nejnebezpečnější protivníky. Já půjdu jako třetí…“

„Ne!“ přerušil mě Tilorn a shodil svou tašku z ramene. „Volpere, to stačí! Sám dobře víš, že tohle není hra.“

Pak jednou rukou vylovil zakoupenou část exoskeletu s kladivem, zatímco druhou vytáhl helmu, která zcela zakrývala hlavu i obličej a matně tak připomínala přilbice z dob středověku. Bez ochrany tak zůstávala jen štěrbina pro oči.

„Quartzi, pomoz mi to nasadit. Soudě podle jejich rychlosti nemají v plánu riskovat, takže nám ještě pořád zbývá pár minut k dobru.“ Sundal si bundu a odhalil tak hrudní plát, který měl nasazený přes lehkou vestu. „Volpere, všichni jsme prakticky nezničitelní, kromě Aialy a teď i tebe. To tě Ernest praštil do hlavy tak silně, že jsi zapomněl, jak používat mozek?“

„Tilorn má pravdu… Bez tebe… Bychom byli… Jenom… Potravou pro zbraně.“ Podpořil ho Sargos.

„Eh… Buďto dospíváš, nebo já stárnu…“ povzdechl jsem si, čímž jsem si vysloužil přátelská pousmání, dokonce i od Aialy. „Tak fajn, kašleme na to, souhlasím s tebou, Tilorne. Za současných podmínek by bylo hloupé riskovat. Takže na to půjdeme jinak.“

***

Rychle jsem rozpustil stávající jednotku a rozeslal novou pozvánku, tentokrát jsem však zvolil třetí možnost. Užitečnost této volby byla významně nastíněna v mém vývojovém stromu. Měl jsem všechny důvody se domnívat, že normálních skurfaiferů bylo v organizaci jen poskrovnu a že většinu tvořili právě civilisté pozvaní zvenčí.

Ve služebním protokolu se hned vzápětí objevila zpráva, ale teď nebyl čas ji kontrolovat.

Potřeboval jsem rychle nastínit důvody své volby a rozhodit úkoly. Podle mini mapy, která se díky Castřině dohledu obnovovala každých pár sekund, byli naši protivníci již opravdu blízko.

To mi připomnělo, že až to bude možné, musím se jí zeptat, jak dokáže rozpoznat, kdo je nepřítel a kdo ne, a jakým způsobem je zvýrazňuje.

„Tak, právě jsem vám poslal pozvánku do jednotky pod velením skurfaifera. To vám snad poskytne oficiální status. Budeme se to snažit zahrát na skutečnost, že zaútočili na jednotku ve službě. Doufám, že se mi tímhle způsobem otevře přístup k řadě nových funkcí a budeme tak moct vyváznout beze ztrát.“

„Teď není čas experimentovat!“ Tilorn už téměř křičel. „Proboha, Volpere. Seber ostatní a vypadněte odsud, já je zdržím tak dlouho, jak jen budu moct.“

„TICHO!“ zařičel jsem v odpověď. „Nerozkázal jsem, aby ses stal hrdinou a nechal se zabít!“ Když jsem viděl, že chce něco namítnout, znovu jsem ho ostře přerušil. „Použij mozek, vždyť by tě jednoduše obešli některou z tisíců podobných uliček a šli rovnou za mnou. Nebo sis snad bláhově myslel, že tohle je jediný průchod široko daleko? Přestaň si laskavě hrát na bitvu u Thermopyl, na to nemáš dost lidí.“

„Kruci… Tak co budeme dělat?“

„Improvizovat! Máš svůj štít?“

„Jenom ten osobní, zakryje mi tělo malou ochrannou clonou.“

„Dobrá, v tom případě spolu se Sargosem půjdete ven a vyprovokujete je k útoku. Nejdůležitější je, aby první krok učinili oni. Quartz a Castra zablokují druhý konec uličky. Aiala a já zůstaneme uprostřed a budeme pracovat oběma směry podle situace.“

„Přišla jsi na něco?“ zeptal jsem se Aialy.

„Ne, ale pracuji na tom. Jestliže útok odkládají, pak se nejspíš něčeho bojí, a když zjistíme čeho přesně, budeme toho moct využít.“

„Do prdele,“ vyprskl Tilorn vztekle. „Jestli umřeš, tak tě naklonuju, abych ti mohl dát pořádnou nakládačku,“ pohnul exoskeletem připevněným k jeho pravé paži, aby se ujistil, že je pořádně upevněný, pak se otočil a zamířil na konec uličky. „Dám našim ‚přátelům‘ co proto.“

„Počkej, nejdřív se koukni do nastavení, možná se ti tam objevila možnost změnit stav nebo skrýt své informace jako mně. To platí pro všechny, mimochodem.“

Soudě podle soustředěných pohledů se všichni ponořili do svých rozhraní a snažili se najít nové funkce. Zatímco tak činili, já se snažil najít východisko z téhle situace a současně jsem sundal kryt z kulometu, abych jej uvedl do bojového stavu.

„Našla jsem jenom odznak příslušnosti ke skurfaiferům, něco jako klanovou značku.“

Castra se zorientovala jako první. Vedle ukazatele života nad její hlavou se objevil symbol s věncem a pistolemi. Byl úplně stejný jako ten, který jsem viděl v oficiálních zprávách.

Přešel jsem do svého vlastního rozhraní a aktivoval skrytí dat. Stejně jako ostatní jsem si také zobrazil emblém nad hlavou.

Vypadalo to, že jsme připraveni. Možná by nebylo na škodu v rychlosti zkontrolovat služební protokol.

„Připraveni?“ rozhodl jsem se ještě jednou ujistit. „Dobrá, chlapci a děvčata, je čas tančit!“

Přitiskl jsem se ke zdi za malým architektonickým výčnělkem, odjistil kulomet, a když jsem se ujistil, že indikátor ukazuje plné nabití, upřel jsem pohled na služební protokol a pozorně si pročetl zprávy, které jsem prve ignoroval.

Pozval jste civilistu „Tilorn“, aby se přidal do jednotky pod velením vás jakožto skurfaifera.

Civilista „Tilorn“ přijal vaši pozvánku.

Důležité! Chcete-li vytvořit malou jednotku typu „družstvo“, je nutné pozvat další tři civilisty, nebo jednoho aktivního skurfaifera.

Pozval jste civilistu „Castra“, aby se přidal do jednotky pod velením vás jakožto skurfaifera.

…

…

…

Důležité! Bylo dosaženo minimálního počtu vojáků potřebných pro vytvoření „družstva“. Chcete-li jej vytvořit, zvolte status družstva v nastavení jednotky.

Důležité! Vzhledem ke skutečnosti, že se civilisté k jednotce připojili natrvalo bez podpisu smlouvy, veškerá interakce s jednotkou bude dle protokolu BPB č. 936 probíhat výhradně prostřednictvím velitele družstva. Všem členům jednotky byl zpřístupněn druhý stupeň autorizace. Veliteli jednotky byl zpřístupněn pátý stupeň autorizace a druhý stupeň přístupu ke zvláště důvěrným informacím. Civilisté mohou získat vyšší stupeň autorizace pouze v případě, že podepíší smlouvu a dohodu o mlčenlivosti. Velitel jednotky může získat vyšší stupeň autorizace pouze v případě rozšíření družstva, nebo získání vyšší hodnosti.

No ty krávo, zjevně tady fungoval víceúrovňový autorizační systém pro přístup k utajovaným informacím. To by vysvětlovalo, proč mají lidé zvenčí tak málo pravdivých informací o skurfaiferech.

Počkat, to ale znamenalo, že Sonny s největší pravděpodobností tuhle smlouvu spolu s dohodou o mlčenlivosti kdysi dávno podepsal. A také to znamenalo, že ne vše, co mi o téhle profesi řekl, je nutně pravdivé.

Vlastně to klidně mohla být jen snůška keců, které si vymyslel, aby měl co říkat ostatním. Takříkajíc dezinformace, kterou zušlechťoval po celé generace. Co se tedy skutečně schovává pod skořápkou téhle téměř zaniklé profese?

Než jsem si rozklikl nastavení jednotky, rychle jsem vyhodnotil okolní situaci a ujistil se, že se Tilorn pustil do provokace našeho nepřítele. Alespoň tak dá civilistům, kteří si všimnou ozbrojených lidí, šanci vzdálit se z potenciální bojové zóny.

Rychle jsem prolétl několik záložek a nabídek v rozhraní. Překvapilo mě, že počet funkcí postupně narůstá a poskytuje mi tak stále více možností. Našel jsem sekci pro správu jednotky, která dříve nabízela pouze možnost přenést velení a také přiřadit členům jednotky různá označení, která se pak zobrazovala na mini mapě.

Rozšíření funkčnosti se však dotklo i této sekce, takže se tu objevily další karty. Nyní jsem tu tedy měl nejen správu jednotky, ale také samostatné karty „Správa družstva“ a „Operační velení“. Z nějakého důvodu však byly obě nové karty neaktivní.

„Kámo, já si vezmu ty nalevo a uprostřed, ty napravo přenechám tobě,“ dorazil ke mně Tilornův hlas a odpoutal mou pozornost od rozhraní.

„To nepůjde… Udělejme to opačně!“ nesouhlasil Sargos.

Vykoukl jsem ze svého krytu a přesvědčil se, že Sargos také opustil uličku a stojí nyní vedle Tilorna v palebné linii. Hraje si snad na kamikadze? Má vůbec Tilorn zapnutý svůj osobní štít, nebo snad zapomněl, že svůj bracer nechal spolu s ostatním vybavením v hangáru? Až s tímhle problémem skoncujeme, budu mu muset trochu srazit hřebínek, aby nám příliš nezvlčel.

„Jde nám jen o vašeho velitele!“ zasténal někdo tenkým falzetem.

„Mají nás snad za idioty? Myslí si, že poslušně sklopíme uši a necháme je milostivě projít?“

„Nezdvořilé!“ zakroutil Sargos zklamaně hlavou a přitom zpod bundy vytáhl dva obrovské revolvery.

Tedy, ony to vlastně nebyly revolvery, ale automatické ruční granátomety s bubnovými zásobníky, které nějakým nedopatřením zařadili mezi revolvery. Ano, v bubnu byly jen asi třicetimilimetrové komory. Jak s nimi měl v plánu střílet? Ačkoliv, možná jsem se unáhlil. V horní části se nacházely jakési trysky. Pokud bylo jejich úkolem kompenzovat zpětný ráz, pak je docela možné, že si se střelbou z nich poradí.

Ech, měl jsem věnovat víc pozornosti tomu, co si v obchodě pořídili. Neustále jsem jim spílal za to, že mě neinformují o změnách v jejich vybavení, a přitom jsem pak sám nedával pozor, když si ho kupovali přímo před mým nosem.

Falzetový hlas mezitím stále nepolevoval.

„Nabízím dvacet milionů za živého velitele, nebo deset za jeho mrtvolu!“

Ukázalo se, že jsou za mou mrtvolu ochotni zaplatit poměrně slušnou částku – vlastně mi to docela imponovalo. Kdyby se mi hned na začátku nepodařilo ulovit několik slušných obnosů, takové peníze by pro mě představovaly majlant.

No, vzhledem k tomu, že vyjednávání dál pokračovalo a zatím nedošlo ani na zbraně, jsem měl pár vteřin k dobru a mohl se tak opět chvíli věnovat rozhraní.

Byl jsem vyrušen právě ve chvíli, kdy jsem se dostal k té nejzajímavější části: volbě statusu jednotky.

Na výběr toho zrovna moc nebylo. Ale přinejmenším prázdné okno s názvem „Specializace jednotky“ mi dávalo naději, že existuje širší spektrum možností. Co však bylo nejdůležitější, části rozhraní přímo související s mou profesí byly nyní opatřeny informačními vysvětlivkami a popisy. To bylo kouzlo autorizace!

Kruci, dokud si to všechno pořádně nepřečtu, nebudu moct učinit žádné rozhodnutí. Mimochodem, co to tam Tilorn vyvádí, že přestřelka ještě nezačala?

„No dobře, a co kdybychom vám ho vydali živého, ale po částech, to bychom dostali kolik? Byla by cena vyšší, nebo nižší? Buďte, prosím, konkrétnější, rád bych zvolil tu nejlepší variantu. Chci říct, kdo ví, třeba by byl bez levého ucha cennější a bez pravého naopak.“

Zatraceně, ten parchant smlouval o ceně mé mrtvoly. A já se divil, proč se Quartz najednou tak nahrbil. Jak se ukázalo, smál se Tilornově odpovědi. Potřeboval jsem mu napsat zprávu, abych zjistil, o co mu sakra jde.

„Hm… To nevím.“ Falzeťák byl očividně zmatený. „Poradím se se šéfem.“

„Nezapomeň se zeptat na ledviny, ty už jsou totiž v rezervaci a nabízí nám za ně solidní sumu. Když vám ho dodáme bez ledvin, ovlivní to nějak cenu?“

„Jo, zeptám se, dej mi pár minut,“ odbyl ho Falzeťák mírně netrpělivým tónem.

Příjemce: Tilorn

Text zprávy:

Hej, to se mě snažíš rozprodat jako zatracený kuřecí čtvrtky někde na tržišti?

Odesílatel: Tilorn

Text zprávy:

Sám jsem trochu v šoku. Myslel jsem, že když si s nimi trochu pohraju a poprosím je, aby trochu upřesnili ceník, naštvou se a dají povel k zahájení palby. Jenže to vypadá, že vzal má slova vážně a teď volá svému šéfovi, aby zjistil, kolik jsou ochotní dát za části tvého těla a které z nich potřebují nejvíc. Většina jeho lidí jenom stěží zadržuje smích.

Příjemce: Tilorn

Text zprávy:

Vypadá to, že jsme narazili na dalšího rozmazleného spratka, kterého rodiče dosadili na vysokou pozici, aby mohl rychleji zvyšovat svou úroveň. Dobrá, dej si načas, já mezitím dokončím nastavení jednotky.

Zachytil jsem Castřin pohled a gestem jí naznačil, aby sledovala okolí. I oni hráli o čas, takže nás už možná dávno obklíčili a teď se jen snaží minimalizovat ztráty. Nebo čekají, než dorazí nějací drsňáci, aby nás zajali.

Castra Aiale několika gesty vysvětlila, co po ní chce, pak se rozeběhla, skočila a přistála na Aialiných propletených prstech. Díky Aialiným umělým svalům okamžitě vyletěla na úroveň pátého patra. Za pomoci své šikovnosti a harpuny z jejích náramků pak doletěla až do výšky sedmého podlaží, kde se nacházela první okna situovaná do naší uličky.

Vrhl jsem kvapný pohled v opačném směru, abych se ujistil, že se Sargos posunul kousek dozadu a schoval se tak za Tilorna, který měl podle původního plánu schytat první ránu.

Pak jsem se znovu zaměřil na rozhraní. Jakmile jsem soustředil svůj pohled na odpovídající řádek, objevil se pod ním popisek.

Zvolte status jednotky:

Výzkumná divize:

Divize, jejíž specializace zahrnuje výzkum a vývoj technologií pro zajištění maximální efektivity skurfaiferských jednotek.

Potenciální oblasti specializace:

Psionika – výzkum psionických schopností a vývoj metod jejich aplikace v praxi.

Řízené mutace – výzkum následků užití pikonitů k řízené mutaci a vývoj algoritmů pro využití pikonitů při provádění řízené mutace.

Kybernetika – výzkum a vývoj technologických vylepšení pro skurfaiferské bojové jednotky. Implementace a monitoring technologických vylepšení.

…

…

…

Neobtěžoval jsem se pročítáním celého seznamu devíti možných odvětví specializace, protože bylo jasné, že tenhle status se pro naši jednotku nehodí, ačkoliv Tilorna by jistě velmi zaujal.

Pro začátek bylo lepší projít si jen obecné popisy, jelikož hlavní účel specializace z nich byl jasně patrný. Možná se mi podaří najít něco vhodnějšího.

Technická divize:

Tato divize udržuje, opravuje a vyrábí mechanické prvky nezbytné pro plnohodnotný provoz skurfaiferských jednotek.

Potenciální oblasti specializace:

…

…

…

Zdravotnická divize:

Tato divize poskytuje lékařskou pomoc zraněným skurfaiferům nebo členům jejich jednotek, stejně jako civilistům zraněným v důsledku operačních činností. Zkoumá a eliminuje biologická ohniska, která mohou představovat hrozbu jak pro Alfa Řím jako celek, tak pro komunity, které ho obývají.

Potenciální oblasti specializace:

…

…

…

Bojová divize:

Divize, jejímž účelem je silové potlačení vznikajících konfliktů, stejně jako vedení hlavních bojových operací. Bojové divize tvoří převážnou část skurfaiferských sil.

Potenciální oblasti specializace:

…

…

…

[Nedostatečný stupeň autorizace]

[Nedostatečný stupeň autorizace]

[Nedostatečný stupeň autorizace]

[Nedostatečný stupeň autorizace]

Průzkumná divize:

Univerzální divize, jejímž úkolem je odhalení nepřítele a sběr informací. V případě nouze může tato jednotka částečně zastoupit jednotky jakéhokoliv jiného statusu (vyžaduje oprávnění vyššího aktivního důstojníka).

Sice to nebyla ani zdaleka poslední možnost, ale jakožto bývalý zpravodajský důstojník jsem se okamžitě začal zajímat o bližší informace.

Už už jsem se chystal ponořit do jednotlivých odvětví specializace, když zazněl výstřel, který posloužil jako katalyzátor a celou tuhle prekérní situaci, která kolem nás nastala, obrátil vzhůru nohama. Zjevně se mi při tom reflexivně podařilo aktivovat status průzkumné jednotky. Měl jsem pocit, že se mi smůla lepí na paty.

Náš protivník zahájil těžkou palbu, čímž nás přinutil namáčknout se ke zdem a vyhledat nejrůznější kryty, aby se k nám nedostala žádná zbloudilá nálož nebo střela.

Sargos ze stejného důvodu k ústí uličky téměř okamžitě vyslal dýmovnici a riskoval tak, že schytá první ránu místo Tilorna. Stálo to ovšem za to; nepřítel na nás teď nemohl vést cílenou palbu. Až celé tohle divadlo skončí, budu mu muset poděkovat.

Ne, sakra, dám mu medaili, pokud budu mít příležitost: hned vzápětí totiž vytvořil i ohňovou clonu. Netušil jsem, kde tenhle koktejl sehnal, ale díky němu jim teď ani termokamery a podobná zařízení nebyla k ničemu, neboť nás nemohla detekovat.

Rychlý pohled na mini mapu ukázal, že jsem Quartze s jeho novou automatickou laserovou brokovnicí neposlal na druhý konec uličky jen tak pro nic za nic: soudě podle červených značek, které se podél stěn budov přibližovaly k průchodu, bude za pár sekund nucen vstoupit do boje.

Aiala se z nějakého důvodu neozbrojila, ale rozhodla se použít pulzní mechaniku zabudovanou ve svých rukách, kterou tam Lekša na mou žádost zakomponoval jako zbraň poslední záchrany. Její dlaně se nepřirozeně sklopily dozadu a odhalily tak hlavně skryté pod nimi. Jedinou, ale zato významnou nevýhodou této mechaniky byla skutečnost, že odebírala energii z Aialina hlavního zdroje energie.

Nebylo příjemné sedět na zadku, zatímco se ostatní pouštěli do boje, ale Tilorn měl pravdu: v tuhle chvíli jsem byl nejzranitelnější. Pak se ovšem ve služebním protokolu objevila zběsile blikající zpráva.

Byl zaznamenán útok na skurfaiferskou průzkumnou jednotku s volacím znakem „Volper“! Spustit poplach?

ANO/NE

KAPITOLA 3.

Obranná linie

Sotva jsem spustil poplach, když mi na hlavu začaly padat kousky omítky atěsně vedle mě přistál slušně velký kus betonu. Zvedl jsem hlaveň kulometu, trochu se otočil apřipravil se na setkání snezvanými hosty přicházejícími shora.

Ukázalo se však, že to není nepřítel, nýbrž červené signální majáčky na tenkých nohách, které se vynořily zpod silné vrstvy fasádní omítky vedlejší budovy. Jakmile dosáhly požadované délky, okamžitě začaly výstražně blikat. Vten samý moment kmým uším dolehl zvuk poplašné sirény přicházející ze všech stran najednou.

Vzhledem ktomu, jak silnou vrstvu materiálu musely majáčky prorazit, je zjevně celou věčnost nikdo nepoužil. Dělníci, kteří fasádu dělali, ojejich existenci nejspíš vůbec netušili.

Několik okolních bloků se na mini mapě zbarvilo do červena avyskočilo unich upozornění, že se jedná onebezpečnou zónu. Na samém okraji mapy pak začínala žlutá zóna, zřejmě označující oblast, která byla prozatím bezpečná. Stále více mě zajímalo, ojakou organizaci se vlastně jedná, když měla ipo všech těch letech funkční poplašný systém na osmé úrovni.

Události na obou koncích uličky mezitím nabraly spád. Tilorn se díky dosahu asíle svého částečného exoskeletu doslova jednou, maximálně dvěma ranami úspěšně vypořádal sněkolika pokusy vojáků prorazit kouřovou clonu.

Sargos si vzal do parády vojáka, kterému se podařilo proklouznout pod hlavicí kladiva, astřídavou střelbou zjednoho idruhého revolveru mu vypálil několik ran do hrudi. Jen díky výfukovým tryskám směřujícím dozadu amírně nahoru se mu dařilo vypořádat se se šíleným zpětným rázem asoučasně kompenzovat cukání hlavně.

Ovšem Quartz na druhé straně uličky čelil značným obtížím, ato inavzdory Aialině pomoci. Neměli kouřovou clonu anepřátelští střelci jim nedávali možnost byť ijen vystrčit hlavu za roh, tudíž pro ně bylo absolutně nemožné udržet protivníky dostatečně daleko prostřednictvím střelby.

Stáhli se tedy opár metrů hlouběji do průchodu, zaujali obranné pozice na obou stranách akřížovou palbou si podali každého, kdo se pokusil proniknout do otevřeného prostoru. Ipřesto však bylo zřejmé, že mají plné ruce práce. Castru jsem neviděl, ačkoliv její značka na mini mapě téměř překrývala tu mou, ale neměl jsem čas přepínat do 3D režimu, abych určil její přesnou polohu.

Přiložil jsem si kulomet krameni apodpořil je poloautomatickou palbou, přičemž jsem každého nepřítele pečlivě zaměřoval. Po několika výstřelech jsem se obrátil směrem kTilornovi, abych zjistil, jak na tom je, vyslal jeho směrem jednu nebo dvě nezbytné střely apak jsem se otočil zpátky.

Dostali jsme se do patové situace. Poloha uličky amnožství architektonických výčnělků vní protivníkům znemožňovaly sem dostat vozidla. Anaproti oběma východům se tyčily stěny formující písmeno N, vjehož ohybech jsme drželi obranu.

Když jsme vykoukli za roh, zjistili jsme, že sotva deset metrů od nás stojí nepřátelská technika, která se knám snaží probojovat. Jenže dostat se knám mohla pouze pěchota, kterou jsme díky našim zbraním poměrně účinně likvidovali. Avtom byl ten háček – oni se nemohli dostat knám amy jsme odsud nemohli utéct.

„Sargosi, co takhle zopakovat trik snovým průchodem?“

„To nepůjde,“ zavrtěl hlavou. „Žádné výbušniny… Žádné granáty… Jenom pár lahví… Zápalné směsi… Apůl tuctu dýmovnic.“

Konverzace se mnou ho natolik rozptýlila, že málem schytal nálož od bojovníka, který proskočil kouřem. Tilorn ho naštěstí na poslední chvíli zachránil, když odrazil hlaveň nepřátelské zbraně směrem nahoru. Následná rána kladivem zasáhla jen prázdné místo, které po sobě voják zanechal, když se odkulil aztratil se kdesi vkouřové cloně.

„Kruci, moje útoky jsou slabé,“ poznamenal Tilorn aodstoupil ke zdi. Své kladivo stáhl trochu dozadu asnapřaženou rukou pečlivě zkoumal oblak kouře před sebou. „Castra nám na mapě zvýraznila více než sto protivníků. Snaží se na nás útočit jeden po druhém, někdy idva najednou.“

Rychlým pohledem na mini mapu jsem se přesvědčil opravdivosti jeho slov azjistil, že jejich počty navíc dost podcenil. Nebylo jich jen něco málo přes sto, ale zhruba čtyři sta, ne-li pět set. Potřeboval jsem se Castry zeptat na stav situace.

Příjemce: Castra

Text zprávy:

Proč tam jen tak stojí?

Odesílatel: Castra

Text zprávy:

Rozestavují mobilní zátarasy aobčas knám vyšlou pár sebevražedných atentátníků… Očividně na něco nebo někoho čekají avmezičase se snaží posílit své pozice, abychom jim nemohli utéct. Dokonce vyslali několik jednotek dolů do technických tunelů.

Příjemce: Castra

Text zprávy:

Jestli odtamtud máš tak dobrý výhled, tak se aspoň snaž ostatní varovat, až se knim budou blížit další útočníci.

Odesílatel: Castra

Text zprávy:

Nemůžu. :( Musím neustále měnit polohu, aby mě nenašli. Plížím se tu po čtyřech.

Příjemce: Castra

Text zprávy:

Dobrá. Zbytečně neriskuj. Kdyby se cokoliv stalo, okamžitě se vrať zpátky knám!

Tak jo, teď už bylo všechno jasné. Buď čekali na těžkou pěchotu, nebo chtěli zahájit masivní útok zobou stran najednou. Přemýšlej, Volpere, přemýšlej! Potřebovali jsme se ztéhle slepé uličky nějak dostat, ale já zkrátka netušil jak.

Zničehonic mi před očima začala blikat obálka spříchozí poštou – Castra nejspíš posílala aktuální novinky. Po otevření zprávy mě však zaskočilo neznámé jméno odesílatele. Dokonce jsem znovu zamžoural na záhlaví zprávy ve snaze najít skurfaiferský symbol signalizující, že se jedná ozprávu ze služební schránky. Nikde jsem ho však nenašel, načež mi došlo, že se jedná ozprávu adresovanou přímo mně.

Odesílatel: Diktátor

Text zprávy:

Já ztebe asi zešedivím! Mí analytici jsou na pokraji zhroucení avyhrožují, že jestli se jim někdy dostaneš do rukou, pošlou na tebe všech deset ran egyptských. Zkrátka adobře jsme se pustili do pátrání po těch tvých lidech, co umřeli ještě předtím, než si aktivovali neurální rozhraní… Vprůběhu několika prvních dní jsme nikoho takového nenašli. Býval bych se na to vykašlal, kdyby jeden zanalytiků nedostal upozornění týkající se zahrnutí dat od dobrovolníků. Jenže problém spočíval vtom, že žádní dobrovolníci nebyli kdispozici. Přirozeně nás napadlo provést experiment sněkým, kdo se do hry ještě nezaregistroval, ale dál jsme se nedostali. Seděli jsme tam, přemýšleli nad tím, že takový dobrovolník by se nám skutečně hodil, ale znějakého důvodu jsme si žádného nevybrali. No adalší den pak přišlo to stejné upozornění ovyužití dat od dobrovolníků několika dalším analytikům. Ve zkratce: je to naprostá záhada, všichni analytici tu pobíhají jako totální magoři asnaží se tomu přijít na kloub. Nejsem si jistý, jestli by teď vůbec uposlechli můj rozkaz, kdybych je chtěl zastavit.

P.S. Tady Andrej, pokud ti to ještě nedošlo.

Začínalo to být čím dál tím zajímavější. Všechny ty informace se začínaly hromadit. Tak jo, úvahy stranou: pořád mi ještě zbýval jeden den do obnovení mého práva na replikaci. Castra mi zřejmě četla myšlenky, protože rozeslala zprávu celé skupině.

Odesílatel: Castra

Text zprávy:

Několik skupin míří vaším směrem, zhruba tři desítky vojáků vplné zbroji. Vracím se kvám, vpřípadě potřeby jim pošlu nějaké překvapení shora.

Už už jsem vyrazil na pomoc Tilornovi, ale pak jsem prudce zastavil aohlédl se na Aialu, která na mě jen kývla, čímž naznačila, že ona to zvládne sama, tedy, ne sama, ale společně sQuartzem. Proč jsem se jen nemohl rozdvojit? Tilornova strana ale právě teď potřebovala mou pomoc mnohem víc. On sice dokázal protivníkovi způsobit úctyhodná poškození, ale jenom při boji na blízko.

Aktivoval jsem „Bojový krok“ akrok za krokem se začal přibližovat ke klukům stojícím před kouřovou clonou. To bylo pravděpodobně jediným důvodem, proč jsem si všiml pohybu vkouři dříve než oni, ato navzdory tomu, že zaujali pozice přímo ustěn po obou stranách uličky, připraveni kdykoliv odpovědět na útok.

Mé tělo zareagovalo téměř samo od sebe, nezávisle na mozku, ajakmile jsem spatřil sotva rozeznatelné obrysy nepřítele, začal jsem zhruba do oblasti jeho břicha sázet jeden výstřel za druhým. Téměř současně kolem mě začaly hvízdat střely adávky energetických náloží.

Uskočil jsem doprava, vyhnul se zbloudilým výstřelům, které mi protivník posílal prakticky naslepo, azaměřil se na místo, odkud přilétaly. Udělal jsem dva kroky, ztuhl, následně pětkrát vystřelil askočil doleva, opět jsem změnil svou střeleckou pozici aukryl se za rám jakéhosi mírně zrezivělého mechanismu.

Po krátké pauze ve střelbě Sargos nárazově vyprázdnil půlku bubnu zkaždého ze svých dvou monstrózních revolverů aurychleně se schoval za zbytky betonového bloku, kde poté, co bubny vyklopil, začal vytahovat prázdné nábojnice anahrazovat je plnými náboji. Znovu jsem se dal do střelby ve snaze protivníka zmást aznemožnit mu přijít na to, kam směřovat své výstřely.

Za mými zády, na druhém konci uličky, se rozhořela střelba, já však zatnul zuby asoustředil se na mého aSargosova protivníka. Čím dříve sním skoncujeme, tím dříve budu moci pomoct Aiale aQuartzovi. Po další změně střelecké pozice se siluety všech tří vojáků téměř úplně vynořily zkouře.

Vtu samou chvíli se Tilorn, který celou tu dobu vyčkával, vrhl vpřed, vyskočil do potřebné výšky, nad hlavu zdvihl své kladivo aaktivoval jednu ze svých dovedností, načež se hlavice kladiva modře rozzářila. Mohutný úder kladivem, posílený jakousi energetickou blbinou asilou umělých svalů částečného exoskeletu, zasáhl beton přímo uprostřed postupujícího nepřátelského trojúhelníku.

Udělal tak enormně velkou chybu, že jsem měl chuť mu nahlas vynadat. Jak je krucinál mohl minout? Používal přece své nejlepší dostupné dovednosti! Dokázal jsem se však ovládnout. Tilornův úder byl tak silný, že se vbetonu objevily praskliny, které vytvořily jakýsi rozeklaný kruh, díky čemuž mohla energetická vlna proudit všemi směry asrazila nepřátele kzemi. Naneštěstí se přitom však také zcela rozpustila naše kouřová clona.

„Co jsi to sakra udělal?!“ procedil Sargos mezi zuby bez jediného zakoktání. „Myslíš si snad… Že tu mám kamion… Plný dýmovnic?“

Mezitím, co Tilornovi spílal, jeho ruce začaly žít vlastním životem. Pustily oba revolvery anechaly je stupým cinknutím dopadnout na zem. Následně je Sargos zastrčil do váčků, které visely po obou stranách pasu, akdyž se znovu objevily, každá znich třímala šedou, podlouhlou trubici. Ty pak stiskl palci, což vypadalo, jako by je zboku odjistil, načež je naráz odhodil ve snaze dostat je před Tilorna.

Jenže Tilorn mu vůbec nevěnoval pozornost. Narovnal se, prostředníčkem levé ruky udělal známé gesto anamířil ho kamsi směrem, který mi kvůli rohu budovy zůstal skrytý. Trhnutím vysunul úzkou avelmi ostrou čepel ze spodní části rukojeti kladiva azabodl ji do kloubu krční zbroje jednoho zkolem ležících protivníků, který se ještě stále vrtěl asnažil se převrátit na bok.

Když tohle všechno dokončil, udělal krok zpět anechal se zahalit oblaky dalšího kouře, které vyprodukovaly Sargosovy trubice – ukázalo se, že to byly dýmovnice. Jakmile ho dým skryl, uskočil Tilorn stranou aschoval se za roh budovy. Ozlomek vteřiny později ulička kolmá kté naší vzplanula množstvím výstřelů různých ráží, které zvedly takové množství prachu aponičily tolik zdí, že by ibez kouřové clony byla viditelnost prakticky nulová.

Pokud byl ještě před chvílí některý zútočníků naživu, teď už to měl jistojistě za sebou. Střelba na druhém konci uličky postupně utichla. Tak jako tak jsem tam však potřeboval zaběhnout, abych zkontroloval situaci avpřípadě potřeby pomohl. Jestliže dokonce iTilorn aSargos změnili své chování poté, co jsem jim sdělil svá podezření ohledně Alfa Říma, kdo ví, jaký dopad to mělo na Quartze apředevším na Castru, která byla ještě ovlivnitelnější.

Dělalo mi to starosti. Spíše než přecházet zjednoho extrému do druhého si potřebovali vklidu sednout, popřemýšlet otom, co se kolem nich děje, apokusit se ujasnit, čeho vtomhle světě vlastně chtějí dosáhnout. Jenže na to, jako obvykle, nezbývalo dost času.

„Zvládneš to?“ zeptal jsem se Sargose.

„Jo! Jdi za ostatníma.“

Udělal jsem sotva tucet kroků směrem ke Quartzovi aAiale, když se mé tělo prohnulo do zdánlivě nemožného úhlu adonutilo mě udělat přemet vzad. Mé klouby při takovém zacházení zaprotestovaly. Zachránilo to však můj smrtelný zadek před pohřbením pod úlomky betonu zprávě odstřelené zdi. Pasivní dovednost ve slotu rychlého přístupu, která přešla do režimu obnovy, vysvětlovala, jak se mi podobný kousek podařil.

Ještě jsem ani nedokončil přemet, když nade mnou převzala kontrolu jiná pasivní dovednost apřinutila mé tělo zaujmout bojovou pozici. Na znamení protestu mnou projela další vlna bolesti. Ipřesto se mi však podařilo namířit ústí samopalu na nově vzniklý otvor aposlat dvě tříranné dávky do hrudního plátu prvního vojáka, který zněj vyskočil.

Jeho osobní štít, který jsem očividně zasáhl prvními třemi ranami, mírně zajiskřil avoják spadl dozadu, čímž mi odkryl výhled na dalšího protivníka, do kterého jsem okamžitě začal pálit dlouhé dávky jednu za druhou. Jen tak tak se mi dařilo držet hlaveň ve stabilní poloze, aby výstřely nepřišly nazmar. Narovnal jsem se vkolenou adal se krok za krokem na ústup.

Pomalu, ale jistě se ke mně blížil nepřítel, který byl vybaven podobným komplexem jako Tilorn, akryl se energetickým štítem. Sice sobtížemi, ale stále se mu dařilo vzdorovat pulzům narážejícím do jeho štítu. Jakmile překonal drobnou blokádu vytvořenou kusem odstřelené zdi, vynořili se za ním další nepřátelé, připraveni při první příležitosti zahájit palbu pod krytem štítonoše.

Tilorn by nejspíš puknul závistí. Štít tohohle chlápka totiž nechránil jen jeho samotného, ale byl natolik široký, že dokázal zakrýt nejméně tři další lidi. Navíc byl více než dva metry vysoký, takže svého nositele kryl od hlavy až po paty. Klevé straně jeho opasku bylo připevněné jakési lanko, jehož druhý konec vedl do rozměrného kovového půlměsíce, kterým probíhaly modré záblesky.

Uprostřed půlměsíce se nacházela speciální štěrbina tvořící rukojeť, za kterou štítonoš tuhle exotickou zbraň držel. Vzhledem kpřítomnosti lanka zjevně mohl být vržen na krátké vzdálenosti. Skutečně jsem netoužil zakusit, jak efektivní tahle věc je.

Vmém kulometu zbývala méně než polovina energie, když jsem se zády opřel oprotější zeď. Uvědomil jsem si, že jakmile přestanu střílet, ten bastard mě se svou zbraní pro boj zblízka velice rád seznámí, azplných plic jsem zařval.

„TILORNEEEEE!“

Můj výkřik téměř okamžitě proměnil dynamiku bitvy. Tilorn zastavil štítonošův postup tím, že na něj hodil své kladivo, on ovšem na novou hrozbu dokázal zareagovat půlobratem akladivo odrazil hranou energetického štítu. Seshora slétly dvě harpuny azanořily se do zátylků obou vojáků, kteří se právě vynořili zbudovy se samopaly uramen. Jedním prudkým pohybem byli vytaženi vzhůru azůstaly po nich jen samopaly, jež dopadly na beton.

Na jejich místě přistála Castra, která zapomněla pustit kabely vedoucí zharpun aváha vojáků ji málem vymrštila zpět do vzduchu. Zpodrážek jejích bot se uvolnil pulz aokamžitě ji postrčil vpřed; teprve pak své břemeno odhodila apokusila se štítonoše udeřit do zad dvojitým úderem dlaní, znichž vokamžiku kontaktu uvolnila další pulz.

Bojovník se však trochu pootočil abokem ji odrazil, přičemž na poslední chvíli vytočil zápěstí tak, aby Castřina rána dopadla na jeho půlměsíc, který byl nyní naplocho přitisknutý kjeho rameni anějakým záhadným způsobem Castřin záblesk energie kompletně vstřebal. Vzápětí ji kopnutím poslal do budovy za ní, skrze jím dříve vytvořený průchod.

Překulil jsem se doprava, abych se dostal za zónu krytou štítem. Když jsem se zastavil na pravém koleni, stačil jsem si všimnout vojáka, jenž přiskočil ke Castře, která se po úderu snažila vzpamatovat avstát, atak jsem místo střelby na štítonoše zacílil palbu na Castřinu hrozbu.

Za to jsem však okamžitě zaplatil zásahem těžkou dlažební kostkou do boku, již právě štítonoš kopl mým směrem. Zároveň se ještě stihl otočit aučinit výpad směrem na Tilorna blížícího se zdruhé strany. Tomu se na poslední chvíli podařilo uhnout, ale zásahu energetickým štítem následujícím ihned po seknutí srpku už se nevyhnul.

„Volpere!“ ozval se za mnou Quartzův hlas.

Přetočil jsem se na kolenou asotva jsem stačil upustit kulomet asepnout ruce, protože jsem si všiml, že Quartz běží směrem ke mně. Jakmile jsem ucítil, že se jeho noha dotkla mých prstů, pokusil jsem se ho vší silou vymrštit do vzduchu, načež jsem padl na bok aznovu popadl svůj kulomet.

Vypadalo to, že jejich vedení vkládá veškeré své naděje do tohohle maníka, protože se dosud ani jednou nepokusilo prolomit naši chatrnou obranu.

Table of Contents

Kapitola 1.

Kapitola 2.

Kapitola 3.