Tato kniha vychází na základě licenčního ujednání
se společností Amazon Publishing, www.apub.com,
ve spolupráci s Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

The Mountain

Copyright © Steven Konkoly, 2020

Translation © Jakub Futera, 2026

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2026

ISBN epub: 978-80-7689-864-6

ISBN mobi: 978-80-7689-865-3

Kosii, Matthewovi a Sophii – srdcím a duším mého psaní

ČÁST
PRVNÍ

KAPITOLA PRVNÍ

Ryan Decker posunul vratkou kovovou židli po zašlém linoleu donuterie, aby si zajistil o trochu širší výhled na ulici. Chlápek, kterého poznal podle fotografie přiložené ve firemním balíku informací, postával u rušného stánku s tacos kousek od cílového motelu – a ostře tak kontrastoval se shonem poledního davu. A jeho žiletkou oholená hlava a tetování na krku nebyly tím hlavním důvodem. Nejvíce ho prozrazoval fakt, že neměl nic v rukou.

Zcela ignoroval spěšný cvrkot na chodníku před sebou, neustále kontroloval telefon a nenápadně pokukoval směrem k donuterii. I když jeho poslední pohled Deckerovým směrem byl všechno, jen ne nenápadný. Trval dost dlouho na to, aby se Decker, který seděl hned u obrovité skleněné výlohy, začal cítit nepříjemně. Na ráně, tak by se nejlépe dala popsat jeho situace.

Jestli si ho všiml a pokud to skupina fungující v Motelu Ritz myslela s obranou svého dětského překupnictví dostatečně vážně, mohl by se stát krásným cílem pro střelce z projíždějícího auta. Na druhou stranu, střelba v pravé poledne uprostřed Severního Hollywoodu by k jejich počínání přilákala daleko víc pozornosti než jedno dotěrné soukromé očko.

Tato rozhodovací logika samozřejmě platila pouze v případě, že by se jim nepodařilo nějakým způsobem identifikovat přímo Deckera. Ten si za posledních několik měsíců vydobyl v Los Angeles tak trochu drsnou pověst a navzdory Harlowině nejlepší snaze udržet jeho zapojení ve firmě na co nejnenápadnější úrovni, v temných zákoutích podsvětí obchodujícího s lidským masem se už ledacos rozkřiklo. A Deckerova přítomnost znamenala pro tyhle šmejdy jediné: pořádné trable.

Decker si povolil košili, aby mohl lépe dosáhnout na pistoli skrytou na pravém boku. Muž odstoupil od shluku lidí u stánku s tacos a vydal se rychlým krokem směrem k Motelu Ritz, oči střídavě na chodníku před sebou a na výloze donuterie. Do prdele. Decker si usrkl kafe a vyťukal na telefonu zprávu Harlow.

DECKER: Taco nácek v pohybu směr MR. Jsem skoro na tuty propálený.

HARLOW: Motel je trefa. Cítím to.

DECKER: Jestli jsem propálený, projde nejspíš rovnou kolem.

HARLOW: To nesmíme dopustit. Jestli jsi propálený, musíme ji najít ASAP. Zabijou ji a utečou.

DECKER: Souhlas. Potřebuju číslo pokoje.

HARLOW: Jak to udělat?

Decker na pár chvil přepínal mezi taco náckem a obrazovkou telefonu a rozhodl se pro docela riskantní krok. I když to nevyjde, nebudou na tom hůř než teď.

DECKER: Mám nápad. Nebude se ti líbit.

HARLOW: No nekecej. Do toho. Kde mám být já?

DECKER: Záleží, co se stane. Vyrážím.

Decker vyskočil od stolu a vyrazil ke dveřím, po cestě sotva stihl v předvolbách zmáčknout Harlowino číslo. Jak se dalo čekat, jakmile se vyřítil na chodník, taco nácek vystřelil kupředu a vchod do motelu minul.

Do prdele!

Vzhledem k jeho rychlosti a relativně krátké vzdálenosti ke křižovatce za motelem Decker okamžitě vyhodnotil, že tenhle závod prohraje, leda by si pomohl menším přestupkem. Potřeboval taco nácka nahnat zpátky k motelu. Ignoroval jasně viditelnou zelenou na semaforu na křižovatce ani ne třicet metrů před sebou a přesprintoval šikmo napříč čtyřmi pruhy aut na Lankershim Boulevardu – a celou dobu řval.

Možná že řidiče zarazil pohled na vřeštícího šílence. Snad se vyšší moc rozhodla zůstat konečně projednou na jeho straně. Ať už za tím stálo cokoli, podařilo se mu plnou rychlostí a bez zastavení přeběhnout přes celou šířku nejrušnější ulice v Severním Hollywoodu. Když taco nácek uviděl, jak se Decker vyřítil na chodník ani ne deset metrů před ním, na místě ztuhnul.

Skinhead za mohutného troubení klaksonů a skřípění pneumatik zíral na Deckera, který si přizvedl lem košile a odhalil skryté pouzdro na pravém boku. Ten pohyb byl předem vypočítaný risk. Decker nemohl legálně tasit zbraň, pokud by tak chlápek neučinil jako první. Což byl scénář s jediným jistým výstupem – mrtvým náckem na chodníku a děsnou spoustou vysvětlování. Nemluvě o tom, že by mohli ztratit primární cíl. Pokud je taco nácek nezavede až k pokoji, nemají šanci tu dívku najít. Jeho oči se okamžitě přilepily na Deckerovu pistoli a jeho hlava horečnatě projížděla dostupné možnosti.

Během sekund, kdy zírali jeden na druhého, se ho Decker snažil zhypnotizovat, aby se otočil a rozběhl do zdánlivého bezpečí motelu. Pokud se odvalí do motelového pokoje, kde nejspíš jeho nazi kamarádíčci drží Brooke Millerovou, všechno do sebe zapadne. Po několika napínavých sekundách se týpek otočil a vyrazil tryskem k motelu. Díky. Decker ho pronásledoval, ale pečlivě si udržoval stále stejnou vzdálenost.

„Taco nácek má naspěch zpátky do motelu,“ ohlásil do telefonu.

„Paráda! Mám schovku s dobrým výhledem na…“

Skinhead se zastavil uprostřed vjezdu na motelové parkoviště, otočil se a vypálil na Deckera salvu ze samopalu. Prvních několik kulek Deckerovi prosvištělo jen pár centimetrů od obličeje. Další už šly vysoko, protože zpětný ráz strhl střelci ruku vzhůru.

Decker zaplul za nejbližší zaparkované auto a instinktivně namířil pistoli přes kapotu na taco nácka. Ten okamžitě zanechal své snahy dobít si zbraň a tryskem vběhl na parkoviště Motelu Ritz. Decker, jakmile mu skinhead zmizel z očí, nemohl vypudit z hlavy jednoduchou myšlenku. Vlastně bych teď neměl být naživu. Kdyby si nácek dal tu práci a chytil samopal i druhou rukou, Deckera by zasáhlo velmi podstatné množství ze třiatřiceti devítimilimetrových kulek z prodlouženého zásobníku pušky.

Ze zajetí mentální mlhy ho vytrhl tlumený hlas. Harlow. Pozdvihl telefon, který stále svíral v levé ruce, a vyrazil směrem k motelu.

„Deckere! Deckere!“ opakovala Harlow horečnatě.

„Jsem v pohodě. Míří tvým směrem,“ ohlásil Decker. „Drž se z dohledu! Identifikuj pokoj a nech se s tím popasovat policajty. Budou tu každou chvíli.“

„Vidím ho,“ zašeptala Harlow. „Míří nahoru po schodech.“

Decker zpomalil. Ulevilo se mu, když slyšel, že Harlow zní soustředěně, ostatně jako vždy, takže si nenaběhnou do nějakého průšvihu. Jako třeba do toho, do kterého si šlápl jen před pár okamžiky.

„Pozoruj to a hlas výsledek,“ řekl Decker a blížil se k vjezdu na parkoviště. „Jsem skoro na místě.“

„Do prdele! Oni tu holku přemisťují. Pokoj ve druhém poschodí,“ zvolala Harlow.

„Harlow! Ať tě ani nenapadne…“

Kulisu klaksonů a křiku na Lankershim Boulevardu prořízla dlouhá salva automatické palby. Decker se na místě zastavil a přiložil si telefon k uchu.

„Harlow?“

V odpověď se ozvaly dva oddělené výstřely, následované další salvou automatické palby. Decker si nachystal pistoli a vyrazil na parkoviště, rozhodnutý odlákat od Harlow veškerou jejich pozornost – a střelbu.

KAPITOLA DRUHÁ

Harlow pořád ještě zvonilo v uších ze střelby. Zdánlivě nekonečné bubnování automatické palby do kontejneru na odpadky bylo samo o sobě dost hlasité, ale její vlastní pistole, kompaktní Sig Sauer, zněla jako kanón. Ještě nikdy ze své pistole nestřílela bez ochrany uší. Byla to pro ni premiéra a na základě rychlého pohledu, kterého se jí dostalo na nádvoří motelu, bude velice pravděpodobně a velmi brzy následovat repríza.

Z jedné z místností ve druhém podlaží právě vyšla dvojice mužů a mezi sebou vlekli bezvládné tělo dívky, která víceméně odpovídala popisu Brooke Millerové. Harlow se ulevilo, když viděla, že ji v pokoji rovnou nepopravili. Předpokládala, že než se pokusí prostřílet ven z motelu, všechny zajatce zabijí. Zbaví se zátěže a zlikvidují svědky. Vzhledem k jejich současné situaci nedávalo to, že táhli Millerovou s sebou, příliš velký smysl.

Harlow, lačná dalších informací, zariskovala a rychle vykoukla zpoza popelnice, což vyprovokovalo další dlouhou salvu od skinheada na parkovišti. Taco nácek. Zatímco k ní ze všech směrů doléhal rachot kulek dopadajících na popelnici a ozvěna výstřelů, snažila se zpracovat, co viděla. Oba muži běželi ke schodům, jeden z nich s Brooke přes rameno. Snažili se i s ní co nejrychleji zmizet. A právě tomu musí Harlow zabránit.

S pistolí v rozklepaných rukách se vyklonila o pár centimetrů za roh kontejneru a hledala taco nácka. Našla ho, jak stojí v půlce schodiště a přebíjí pistoli. Než stihla vystřelit, ukázal směrem k popelnici a vykřikl, čímž přilákal její pozornost k horní galerii. Jeden z prchajících hrdlořezů se otočil a zapřel o zábradlí hrozivě vypadající pušku – a zamířil přímo na ni. Harlow stiskla dvakrát spoušť a cukla hlavou mimo dohled, aniž by věděla jistě, jestli kulky taco nácka zasáhly.

Ať už byla ta monstrózní zbraň cokoli, kontejner se pod jejím útokem otřásal, do jeho stěn dopadala jedna rána jako palicí za druhou, až začala Harlow pochybovat, jak dlouho ji ještě dokáže ochránit. O několik desítek centimetrů ustoupila, co nejvíc se skrčila a snažila se připravit na to, co přijde. Jakmile tenhle nápor byť jen zpomalí, byla Harlow pevně rozhodnuta vyvrtat střelci díru přímo doprostřed čela.

Hned jak palba utichla, nezaváhala. Její pistole rychle našla vousatou tvář, která na ni ještě před okamžikem hleděla přes hlaveň pušky. Ještě než stihla vystřelit, donutily ji k ústupu opakované nadzvukové rány – taco nácek byl živý a zdravý. Zahlédla ho, jak stojí na tom samém místě jako předtím, na otevřeném schodišti.

Také si všimla Deckera, který se opatrně přibližoval k rohu motelové kanceláře, přiléhající ke spodku schodiště. Pokud by slepě zahnul za roh nebo se nechal rozptýlit střelcem ve druhém podlaží – vstoupil by taco náckovi přímo do rány.

Harlow pohlédla na telefon ležící na asfaltu, ale nakonec myšlenku zavrhla. Decker bude na sto procent soustředěný na to, co má před sebou. Právě teď se nachází v jiném světě. Ve světě, kterému velmi dobře rozuměl a ve kterém se uměl dokonale pohybovat. Nejlepší bude, když ho nechá na pokoji, ať může dělat to, co umí nejlíp.

Jenže Harlow se s takovým závěrem nedokázala ztotožnit. Nejenže nemohla snést svou zdánlivou neschopnost v dané situaci pomoct – bála se, že se Decker chystá nakráčet přímo do smrtící kulometné palby. Sama udělala stejnou chybu jen před malou chviličkou, když se soustředila na střelce ve druhém podlaží, zatímco taco nácek pálil. Měla neuvěřitelné štěstí. Kterákoli z těch kulek jí mohla, a měla provrtat lebku.

S touhle povzbuzující myšlenkou v hlavě se vyklonila a vyslala směrem k taco náckovi zbytek obsahu zásobníku – v naději, že ho to snad rozhodí aspoň na tak dlouho, než Decker předvede své mistrovství.

KAPITOLA TŘETÍ

Decker se zarazil jen pár centimetrů od rohu budovy, opařený z pohledu na Harlow, nebezpečně nekrytou hned vedle kontejneru na odpadky. Pálila ze své kompaktní pistole jednu ránu za druhou na cíle, které on sám stále ještě neviděl. Vzhledem k objemu a pestrosti střelby, která na ni předtím směřovala, Decker odhadoval, že se těší nepolevující pozornosti přinejmenším dvou střelců. Jeden z nich byl bezpochyby vyzbrojen automatickou brokovnicí s velkokapacitním zásobníkem. Její zvuk se nedal s ničím zaměnit.

Naštěstí pro oba ani brokovnice, ani upravený Glock v plně automatickém režimu neoplývaly přesností – tím méně v rukou těchhle idiotů. Na druhou stranu, co se pušek týče, přesnost střelby se dá často nahradit objemem, a stačí jediná kulka a je po všem. Harlow zatím dělala vše, co bylo v jejích silách, a vedla si nadmíru dobře. Teď je řada na Deckerovi. Je čas utnout tuhle valkýří hovadinu a Brooke Millerovou z toho dostat živou.

Vyklonil se s pistolí zpoza rohu a uviděl taco nácka, plně soustředěného na Harlow. Vypálil dvě rychlé střely a vykreslil kulkami skinheadovi na levém spánku sevřený vzor. Periferním pohledem zaznamenal, jak se taco nácek sesypal k zemi jako pytel brambor. Dalším výstřelem zasáhl chlapa s brokovnicí do obličeje, nebo si to aspoň myslel.

Chlap zůstal stát ve vzpřímené poloze, ztuhlý jako rampouch, bez viditelného vstřelu či výstupní rány. Decker to už zažil. Kulka mohla vletět dovnitř nosní dírkou či pusou a místo toho, aby prorazila ven druhou stranou hlavy, se mohla odrážet uvnitř lebky. Protože si nebyl jistý vlivem rány na stávající situaci, připravil se k dalšímu výstřelu, ale než stihl stisknout spoušť, zarazil se. Valkýří chlapík s Brooke Millerovou přes rameno vyrazil směrem k otevřeným motelovým dveřím, ze kterých patrně právě vyšli. Pokud se s ní dostane dovnitř, nebudou mít Decker s Harlow jinou možnost než nechat situaci vyřešit policii, která to promění v nekonečné vyjednávání o rukojmí – bez zaručeného výsledku.

Posunul svůj náměr dolů a doprava a dvakrát vypálil prchajícímu muži do nohou. Ten upadl a zmizel Deckerovi z většiny výhledu. Decker posunul mušku zpátky k nehybnému muži s brokovnicí a vyvrtal mu díru do čela. Lososově zbarvenou stěnu za jeho hlavou pokryla jasně červená sprška a tělo se složilo jako harmonika přes zábradlí, kde zůstalo viset. Ze zející díry v temeni se mu řinula krev a Decker vyrazil vzhůru po schodech.

Z posledního schodu rychle přejel pohledem celou délku ochozu, přesně ve chvíli, kdy se mu třetí skinhead odplazil z dohledu do bezpečí pokoje. Na betonové podlaze za sebou nechával tlustou krvavou čáru. Decker se s pistolí namířenou na dveře rychle přesunul k Brooke Millerové, ležící netečně obličejem dolů vedle skinheada visícího přes zábradlí. Deckerovo soustředění na okamžik vyrušil pohyb u kontejneru. Harlow je na cestě. Zase nebezpečně odhalená.

Rychlou analýzou situace se ujistil, že je v bezpečí před jakoukoli myslitelnou linií palby z otevřených dveří – pokud se ovšem chlapovi uvnitř nějakým způsobem nepodaří postavit se na nohy. Vzhledem k množství krve na ochozu to Decker nepovažoval za pravděpodobné. Pro danou chvíli se může soustředit na to, dostat dívku co nejdál od jakékoli hrozby vycházející z motelového pokoje.

O několik nervy drásajících sekund později se Decker dostal k Brooke Millerové. Levou rukou ji chytil za zápěstí, pravou stále mířil pistolí na dveře. Jakmile se ujistil, že ji pevně drží, odtáhl ji tak daleko, dokud si nebyl jistý, že je bezpečně mimo linii palby ze dveří. Dívka většinu té doby sténala, nejspíš bolestí, jak dřela obličejem o betonovou podlahu. Přestože by ji Decker téhle poslední potupy velice rád ušetřil, dokud byl střelec aktivní, nemohl si v žádném případě dovolit nechat se rozptylovat starostí o polohu jejího těla.

Překročil ji a poklekl mezi ni a otevřené dveře. Najednou v něm hrklo. Až doteď předpokládal, že se po motelu pohybují celkem tři skinheadi. Klidně ale mohli mít lidi i v dalších pokojích. On by to tak udělal. Harlow na něj zespodu křikla, díkybohu zůstávala mimo dohled.

„Jak je na tom primární cíl?“

„Žádná viditelná zranění. Ale vzhledem k situaci to nemůžu posoudit pořádně,“ odpověděl a stále se soustředil na dveře. „Dávej tam dole na sebe pozor. Může jich tu být víc než tři.“

„To už by se na nás vrhli,“ usoudila Harlow. „Můžu nahoru a vzít ji?“

Decker rychle vyhodnotil trajektorie a úhly. Přinejmenším polovinu cesty po schodech by byla na ráně, aniž by s tím on mohl cokoli udělat. Jeho úhel byl příliš mělký, než aby mohl zasáhnout v místnosti kohokoli mimo prostor jen pár centimetrů za dveřmi. Jeho pozice byla dobrá na jedinou věc – na ochranu primárního cíle a k udržení chlápka uvnitř pokoje.

„Radši ne,“ odpověděl. „Ty schody mi dělají starost.“

„Když pokryju dveře, dokážeš ji dostat dolů?“ navrhla Harlow.

Deckerovi se ten nápad nezamlouval. Předpokládal, že si skinheadi nechali v záloze nějakou palebnou sílu. Proti pušce by Harlow neměla šanci.

„Nemůžu se přestat soustředit na střelce,“ řekl Decker.

„Trochu se děsím, co se stane, až dorazí policie.“

Poprvé od chvíle, kdy se rozhořela přestřelka, se ozval koncert policejních sirén. A podle zvuku zareagoval sbor snad z celého Severního Hollywoodu.

„To bude v pohodě,“ uklidňoval ji Decker, ale sám svému tvrzení úplně nevěřil. Jestli se skinhead číslo tři rozhodne odejít ze světa se vší parádou, má Decker se zachráněnou dívkou slušnou šanci, že je v blížícím se chaosu zastřelí. Harlow na tom nebyla o moc líp. Decker si krátce pohrál s myšlenkou vyslat ji jednotkám LAPD naproti, aby situaci zklidnila, ale objem střelby hlášené z ulice a z motelu musel každého poldu totálně nabudit. Nejdřív budou střílet a teprve potom se ptát.

Decker usoudil, že jim zbývá jediná možnost, poslat Harlow pryč stejnou cestou, odkud přišla. Trasa, kterou se do motelu dostala, bylo celý blok dlouhé bludiště popelnic, cihlových zdí s ostnatým drátem a rozpadlých plotů vklíněných mezi několik podniků. Policie se s tím nebude obtěžovat. Zaparkují na využívaném parkovišti hned vedle a pěšky doběhnou hned za motel. Než jí tuhle cestu odříznou, bude Harlow už dávno pryč.

„Mám tu něco, co by nám mohlo bodnout,“ ozvala se Harlow.

„Transportér ze Star Wars?“

„Ze Star Treku,“ opravila ho. „Mrkni rychle doleva.“

Decker ji poslechl, pistoli stále namířenou. Zajímavé. Tohle jim dávalo o něco lepší vyhlídky.

„To s sebou taháš vždycky, pro případ nouze?“

„Musela jsem kvůli tomu nechat doma rtěnku a oční stíny,“ odpověděla Harlow.

„Připomeň mi, že se ti nemám hrabat v kabelce.“

„To bych ti fakt nedoporučovala.“

„Hoď mi to nahoru a vykopni jedny ze spodních dveří,“ instruoval ji Decker. „Musíme někde tu bouři LAPD přečkat. A tímhle ji jen zhoršíme.“

„Házím,“ zvolala Harlow.

O několik okamžiků později vplul Deckerovi do periferního vidění tmavě zelený válcovitý objekt. Trefil ho do levého stehna a dopadl na beton těsně vedle něj. Decker ho zvedl levou rukou a přikrčený se sunul po krví zbroceném ochozu. Někde pod ním kopala Harlow zuřivě do dveří, až uslyšel, že povolily.

„Dole čisto,“ zavolala na něj.

Decker minul obdélníkovou červenou krabici hydrantu, označujícího začátek prostoru skinheadova motelového pokoje. Byl teď nepřímo vystavený možné střelbě z útrob místnosti. Kulky by skrz tenké obvodové stěny snadno pronikly. Když se dostal k oknu, spustil se na lokty a kolena a zbytek cesty se plazil. Pistoli držel namířenou na dveře, navzdory mučivé bolesti, kterou mu způsoboval drsný beton rozdírající lokty.

A teď ta méně zábavná část. Okno se nacházelo příliš blízko dveří, takže se nemohl zvednout do podřepu, aniž by prozradil svou přítomnost, takže to bude muset provést z té nejhorší možné pozice – zleže na břiše. Sirény sílily, což mu připomínalo, že mu dochází čas. Decker prostrčil palec pojistkou granátu a vytáhl ji, pak natáhl levou paži co nejdál směrem k zábradlí a uvolnil plastovou pojistnou páčku.

Jakmile páka povolila, vhodil granát dovnitř. Na rozdíl od granátu M84 armádní a policejní třídy byl civilistům dostupný zábleskový granát M13, nechvalně proslulý svou krátkou roznětkou. Decker doufal, že to zabere. Granát M13 měl také daleko menší účinnost než profi vybavení. Vlastně to nebylo o moc víc než extrémně hlasitá petarda provázená částečně oslepujícím zábleskem.

Jakmile granát přistál na podlaze, propukla uvnitř místnosti automatická palba. Přímo nad ním proletěly zdí i oknem desítky kulek. S tím, že si skinheadi nachystali nějaké rezervní zbraně, měl pravdu. Projektily provrtaly zárubeň jen několik centimetrů od jeho hlavy. Vtom granát vybuchl.

Ostrá detonace palbu uťala a Decker vyrazil k dívce ležící na ochozu. Sotva si ji stihl přehodit přes rameno, když se palba ozvala znovu. Ohlédl se a uviděl, jak z pokoje vylétají kulky, stejně jako předtím. Skinhead pálil z pozice, ze které neohrožoval schodiště. Decker pospíchal dolů, dokud se nedostal na parkoviště, kde soustředil veškeré své myšlenky a zbývající energii na to, aby proběhl otevřenými dveřmi vedle Harlow.

Plnou rychlostí přeběhl práh až k nohám nejbližší postele. Položil svůj primární cíl opatrně na přehoz, který působil dojmem, že ho nikdo nevyměnil víc než čtyřicet let. Decker se otočil k Harlow, která právě zabouchla dveře a zajistila je řetízkem.

„Zatáhni i závěsy,“ zavelel Decker, překvapený, že Harlow ihned nezareagovala.

Ta místo toho zírala skrz něj, kroutila hlavou a něco mumlala.

„Co se děje?“ zeptal se a podíval se na ležící dívku.

Došlo mu to dřív, než stihla odpovědět.

„To není ona,“ řekla Harlow. „Tohle není Brooke Millerová.“

Nastalé ticho přerušila dávka automatické palby a po ní následovalo několik jednotlivých výstřelů z pistole. Decker doufal, že se LAPD nepokusí vzít místnost útokem. Při tom by určitě ztratili několik důstojníků a on by se za to cítil částečně zodpovědný.

„Zpátky ven nemůžeme. Během chvíle se to tu bude hemžit policajty,“ řekl Decker. „Zatáhni závěsy a pomoz mi ji dostat do koupelny. Schováme se a zavoláme tísňovou linku. Budeme je varovat, do čeho jdou.“

„Kurva,“ zamumlala tiše Harlow a zírala na dívku.

„Hele! Odvedli jsme dobrou práci,“ okřikl ji Decker a ukázal prstem na postel. „Zachránili jsme tuhle holku před bůhvíjakým peklem. Brooke Millerovou můžeme pořád najít. Jen to nebude dneska.“

„Po tomhle o tom pochybuju,“ řekla Harlow a škubnutím zatáhla závěsy, čímž zamezila přístupu téměř veškerého světla do pokoje. „Ti hajzlové půjdou do kopru – a nenechají za sebou jediného svědka.“

Decker ji chytil za ramena.

„Harlow,“ řekl a podíval se jí do očí. „V tomhle byznysu někdy vyhraješ a někdy prohraješ. Nikdo o tom neví víc než já.“

Harlow se rychle nadechla a její výraz téměř neznatelně změknul. „Já nerada prohrávám.“

„Protože se ti to nestává. Ale věř mi. Když už musíš prohrát, existují daleko horší možnosti. Ta holka představuje pro někoho tam venku výhru, což znamená, že je to pořád výhra i pro tebe.“

„Já vím, já vím,“ řekla Harlow. „Já jen nevím, co řeknu rodičům Brooke.“

„Musíme ji dostat do koupelny,“ zavelel Decker. „Další kroky vymyslíme, až budeme čekat, než ten bordel policie vyřeší.“

Harlow přikývla a pomohla mu ji odnést do koupelny, kde se ji pokoušeli v těsném prostoru položit do vany, aniž by jí ublížili. Decker ji držel v podpaždí a snažil se ji vytočit kolem umyvadla, když Harlow najednou ztuhla. Decker, zaseknutý v nepřirozené a extrémně nepohodlné pozici mezi záchodem a vanou, poklekl na jedno koleno.

„Už tam budeme,“ řekl a zdvihl dívku přes hranu. „Zvedni jí nohy, to stačí. O zbytek se postarám.“

„Do hajzlu. Jsme fakt v prdeli,“ zaklela Harlow.

Decker supěl námahou a zavrtěl hlavou. „Harlow, to už jsme probírali. Jsme v pohodě.“

„Ne,“ řekla Harlow a odhodila ledabyle dívčiny nohy do vany. „To teda nejsme.“

„Hele, opatrně s ní,“ pokáral ji Decker, který ji stále držel.

„Podívej se na tetování, co má na zádech,“ upozornila ho Harlow. „Když jsi ji zvedl, vyhrnula se jí košile. Ty jsi to nemohl vidět.“

Decker ji otočil, kam až mohl, aniž by upadl, a všiml si slova NÁROD, vytetovaného na spodní straně zad, hned pod obrázkem několika malých lebek uvnitř jakési obrysové linie. Většinu tetování zakrývala černá košile s dlouhým rukávem, ale okamžitě pochopil, proč se Harlow vyděsila.

„Já ne… uf…“ začal, ale když Harlow vyhrnula košili až k zapínání podprsenky, zarazil se. „To si snad ze mě děláš prdel,“ vydechl.

Vytáhl ji z vany a položil ji obličejem dolů na linoleum. Harlow jí znovu vyhrnula košili, jak to jen šlo, aniž by ji roztrhla. Decker si prohlédl celé tetování. Začínalo těsně nad podprsenkou slovem BÍLÝ a pokračovalo tlustě kresleným symbolem SS, který se táhl přes větší část zad – oba blesky vyplněné lidskými lebkami.

„Patří k nim,“ konstatovala Harlow. „Není divu, že se ji odtamtud pokoušeli dostat. V tu chvíli to nedávalo žádný smysl, ale já prostě měla radost, že nepopravili náš primární cíl. Nebo jsem si to aspoň myslela.“

Harlow pustila košili a podívala se dívce na paži. Po celé délce předloktí měla jeden vpich od heroinu vedle druhého.

„To by vysvětlovalo, proč sotva reagovala,“ řekla Harlow.

„Co teď?“ zeptal se Decker a sesunul se po zdi na podlahu vedle toalety.

„Lehká změna plánu. Ze všeho nejdřív zavolám Jess,“ odpověděla Harlow. „Bude muset z rukávu toho svého elegantního kostýmku vytáhnout všechny finty, abychom se vyhnuli obvinění z únosu. O zbytku toho bordelu venku ani nemluvím.“

„Pojď sem,“ řekl Decker a posadil si ji vedle sebe na špinavou podlahu.

Objal ji rukou kolem ramen a políbil ji na tvář.

„Na naší dovolené k šestiměsíčnímu výročí jsem si představoval něco jiného,“ řekl a čekal.

Harlow nejprve nereagovala a Deckera napadlo, jestli s tím žertováním nepřekročil hranici povoleného humoru, případně jestli ji Harlow neposunula. Za chvíli se zasmála, ale to bylo všechno. Chytila ho za druhou ruku a pevně ji stiskla.

„Mám strach o Brooke,“ řekla. „A taky o firmu. Tohle bude hodně drsná jízda.“

„Já vím,“ souhlasil Decker, zatímco k nim znovu pronikl ostrý zvuk sirén. „Ale nejdřív zavolej 911. Jestli zavoláš nejdřív firemnímu právníkovi, bude to vypadat hodně podezřele. Zvlášť když můžeme zabránit tomu, aby ten Hitler se samopalem tam nahoře zastřelil nějakého zasahujícího policajta.“

„Máš pravdu,“ souhlasila Harlow a vytáhla telefon. „Jako vlastně vždycky.“

„Vždycky ne,“ opravil ji Decker. „A když se pletu, tak fakt nechceš být nikde poblíž.“

Napadlo ho, jestli tohle není jeden z těch případů.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Bretta Halea probudil vzdálený hluk přijíždějících pickupů dlouho předtím, než jejich oslepující reflektory olízly ranč. Rychlým pohledem na hodinky zjistil všechno, co potřeboval vědět. Jeho situace tady na kopci se dramaticky mění – k lepšímu, nebo horšímu. Tady nahoře neexistovalo nic mezi, zejména ne ve tři hodiny ráno.

Vidina průlomové dohody s místními předáky ho děsila i vzrušovala zároveň. V lepším případě na něho čekal pořádný balík peněz. A v tom horším? Na to raději ani nechtěl pomyslet. Přezdívka „Vražedná hora“ jistě nevznikla bezdůvodně. V téhle rozlehlé a odlehlé oblasti neplatily žádné zákony.

Sekvojové lesy ve východní části okresu Humboldt, zuřivě bráněné místními lidmi, skrývaly temné tajemství. V oblasti sídlila polovina kalifornského ilegálního marihuanového průmyslu. Měl v něm prsty každý, kdo žil na kopci či v jeho nejbližším okolí – oblast byla proto pro narušitele zvenčí nebezpečným místem. Brett doufal, že na místní netlačil příliš.

Dveře od aut se zabouchly a ozvaly se kroky a tlumené hlasy. Brzy to zjistí. Zůstal nehybně ležet ve spacáku, na širokou prkennou stěnu za ním se promítly siluety několika postav. Když se začali probouzet a vrtět ostatní obyvatelé chaty, rozepl spacák a přehodil nohy přes bočnici palandy a pohmatu se snažil najít boty.

„Kolik je hodin?“ zašeptala žena z druhé strany místnosti.

„Tři,“ odpověděl Brett.

„To nevěstí nic dobrého.“

„Taky si říkám,“ souhlasil Brett.

Angie, na kopci veteránka s pěti sezónami na kontě, sklouzla z lůžka a držela se při zemi. Bez jediného dalšího slova se začala obouvat.

„Nevidíš, kdo to je?“ ozval se ospalý hlas z postele vedle Bretta.

„Hej, co kdybys vystrčil hlavu a podíval se sám,“ navrhla mu Angie.

„Ne, díky,“ odpověděl hlas. „Kdyby se někdo ptal, tak pořád spím.“

„Jsem si jistá, že tebe nechají na pokoji,“ uzemnila ho Angie ironicky.

Během chvilky se stíny daly do pohybu, následované hlučnými hlasy. Brett si rychle zavázal boty, zbývajícího půltuctu obyvatel chaty se začalo vrtět. Zarachotila koule u dveří, pak následovalo mohutné zabušení. Brett se postavil, vděčný za to, že ho studené podzimní noci přiměly spát v oblečení. Na rozdíl od většiny svých spolubydlících byl připraven na cestu na kopec. Ne že by měli cestovat s ním. Brett si byl poměrně jistý, že si přišli právě pro něho.

Čas, který trávil mezi menšími pěstiteli a pačulí nasáklými námezdními pracovníky, sloužil jen jako prostředek k dosažení cíle. Brett byl podnikatel s vážně míněnou nabídkou směřovanou volné konfederaci místních, která kontrolovala většinu zdejšího konopného trhu. Opravdové peníze jako investice do jejich rychle se rozvíjejícího impéria – výměnou za podíl na čemkoli, co se odehrávalo výš na kopci.

Prosté dřevěné dveře explodovaly bez varování směrem do místnosti a narazily na prkennou stěnu, načež se odrazily zpět a zakryly obrovitou postavu vyplňující prostor dveřního otvoru. Mocný kop je pak ulomil z pantů a poslal jako saně po podlaze. Brett couvl k posteli a zastrčil ruku pod polštář. Zarazilo ho ostře kovové cvaknutí.

„To není zrovna ten nejlepší nápad, debile,“ pronesl valibuk ve dveřích a namířil na Bretta hlaveň brokovnice.

„Jen si vezmu peněženku,“ řekl Brett. Nebyl si jistý, jestli promluvil dost hlasitě, aby ho slyšeli.

„Jestli uvidím něco jinýho než peněženku, ustřelím ti hlavu. A to platí i pro vostatní,“ prohlásil muž a vstoupil do místnosti.

Za ním se protáhli další dva chlapi. Utvořili kolem dveří těsnou hradbu a brokovnicemi pokrývali celou chatu. Brett popadl pod polštářem tenkou koženou peněženku a rukou na okamžik zavadil o satelitní telefon, který moudře ukrýval před majiteli i svými spolupracovníky.

Měl si ho strčit do jedné z kapes ve chvíli, kdy uviděl světla aut. Pokud se dneska v noci něco dramaticky zvrtne, mohl by telefon ukázat jeho poslední známou pozici. Na druhou stranu objev satelitního telefonu by mu jistojistě garantoval pohromu. Lidé tam nahoře brali soukromí a tajemství hodně vážně. Pomalu vyndal peněženku, tak, aby ji chlap mířící mu brokovnicí na hlavu viděl.

„Strč si ji do kapsy a vypadni ven,“ nařídil muž a pokynul mu hlavní brokovnice.

„Můžu si obout boty?“ zeptal se chlapík vedle Bretta.

„Pickupy vodjíždějí za třicet sekund,“ oznámil mu vůdce skupiny. „Je mi u prdele, co budete do tý doby dělat, ale pokud na nich v tu chvíli nebudete sedět, je po vás.“

„Kam nás vezete?“ zeptal se tentýž muž.

„Malá projížďka do kopce. Čas běží.“

Brett se rozhodl zariskovat. „Nemusíte kvůli mně odvádět všechny. Jsem v pohodě se sólo jízdou.“

Muž k němu zpupně přistoupil a zabořil mu hlaveň brokovnice do hrudi.

„Chceš dělat potíže?“

„Ne. Moment. Cože?“ cítil se Brett najednou zmatený.

Museli zřejmě přijet pro něho. Proč by jinak předváděli takové divadlo?

„Vypadněte ven!“ nařídil muž, popadl Bretta za triko a smýkl jím směrem ke dveřím.

Náhlý prudký chvat Bretta málem povalil. Proletěl dopředu, jednou rukou se chytil futer, ale hned nato ho násilím vyhodili z chaty na udusanou hlínu. Tam si ho převzal další drsňák, důkladně ho prošacoval, postavil ho na nohy a odvlekl k nejbližšímu pickupu. Tam otevřel zadní sajtnu a zavrčel.

„Nastup.“

„Myslím, že došlo k menšímu…“

„Buď tam nastoupíš sám, nebo ti pomůžu!“ zavelel muž.

Brett zaváhal na příliš dlouho a chlapík se k němu přiblížil.

„Dobrá, dobrá,“ pospíšil si Brett a otočil se k otevřené postranici. „V klidu.“

„Prostě si nastup a drž kurva hubu! A ať tě ani nenapadne vyskočit. Jestli to uděláš, je po tobě.“

Brett vytáhl svou štíhlou postavu na korbu obrovitého pickupu a přesunul se po tvrdém plastu až dopředu, kde se opřel zády o kabinu. Chtěl něco říct, ale nakonec si to rozmyslel. Tím, že ty chlápky naštve, nic nezíská. Jestli dostane svou šanci u velkých šéfů nahoře na kopci, bude s nimi hrát jakoukoli hru. Tyhle gorily nejspíš vůbec netuší, proč je na tuhle menší misi poslali.

Poslední z jeho spolubydlících stihl sotva dosednout na korbu, když se pickup se zacouváním otočil a prudce vyrazil od farmy.

Ať už tahle parta chystá cokoli, rozhodně to bere vážně. Kdyby měl Brett puštěné stopky, vůbec by ho nepřekvapilo, kdyby zjistil, že vyjeli přesně v třicetisekundovém limitu. Chlapi, které pro něho poslali, fungovali jako vojenská jednotka. Další známka toho, že ho neberou na lehkou váhu.

Jak chata mizela v dálce za nimi a les kolem houstl, vystřídal jeho dosavadní sebevědomí nepříjemný pocit. Jeden z pickupů zůstal na místě a jeho světla stále ještě osvětlovala chatu. Brettovu veškerou mentální kapacitu najednou vyplnila jediná nezapuditelná myšlenka. Co se mnou bude, jestli najdou ten satelitní telefon?

KAPITOLA PÁTÁ

Carl Trenkor čekal před mobilní stavební buňkou, až dorazí kolona s Brettem Halem. Omšelá spartánská stavba mu byla po několik posledních měsíců, v jejichž průběhu jeho tým žoldáků vytvářel z kopce mnohamiliardové impérium, domovem i kanceláří. A o to impérium nehodlal teď, několik málo týdnů před sklizní, přijít – i kdyby kvůli tomu měl zabít federálního agenta. Nebo kohokoli, kdo se z Halea vyklube.

Satelitní telefon na jeho taktické vestě zabzučel. Otevřel síťové dveře, vykročil do chladného nočního vzduchu a přijal hovor.

„Něco použitelného?“ zeptal se.

„Na první dobrou nic. Většina hovorů šla na čísla jeho rodičů,“ oznámil mu Mike Loftis, jeho zástupce na kopci.

„Pokud to jsou jeho praví rodiče,“ zapochyboval Trenkor.

„To by byla zatraceně hustá tajná infiltrace, kdyby si obstaral falešné rodiče,“ řekl Loftis. „Kromě toho máme několik telefonátů na kontakty uložené v telefonu. Všechny mají předvolbu Indiany. Na první pohled vypadá telefon čistý.“

„Něco mi na tom chlapovi nesedí. Vím to jistě.“

„Mám to nechat zkouknout na technické podpoře?“ zeptal se Loftis. „Mohl používat krycí apku nebo falešné rozhraní.“

„Negativní. Velmi brzy o Brettu Haleovi zjistíme všechno, co o něm potřebujeme vědět,“ řekl Trenkor. „Ten telefon v chatě zničte, ještě než vyrazíte nahoru.“

„A co zbytek jejich věcí?“

„Vyčistěte to,“ odpověděl Trenkor. „Pak to všechno pohřbíme i s nimi.“

„Rozumím,“ potvrdil Loftis. „Měli bychom být Oscar Mike za dvacet.“

Mezi stromy zablikala vzdálená světla aut.

„Při troše štěstí budeme o skutečné identitě Bretta Halea vědět víc ještě dřív, než přijedeš,“ řekl Trenkor.

„Já vsázím na KÚV,“ nadhodil Loftis.

„Doufám, že se pleteš,“ řekl Trenkor a zavěsil.

I když to znělo bláznivě, Trenkor doufal, že je Hale federální agent, a ne tajný policajt ze státního vyšetřovacího úřadu či šerifova oddělení z okresu Humboldt. Hlavně ne okresní šerif. Haleovo zmizení spustí reakci, ať už se z něj vyklube kdokoli. S tím už se Trenkor smířil. Ale když se ukáže, že jde o státního či místního policajta v utajení, z čehož ho silně podezříval, půjde celá operace do kytek.

Vzhledem k dlouhodobým třenicím lidí na kopci s kanceláří šerifa okresu Humboldt a tlaku veřejnosti, kterému šerif už několik let čelil kvůli tomu, aby kolem Vražedné hory zajistil alespoň zdání nějakého zákona a pořádku, předpokládal, že reakce ze strany místních bude rychlá. Maximálně pár dní. Což pro Trenkora představovalo ten nejhorší možný scénář.

Do dokončení sklizně jim scházely zhruba tři týdny, většina kácení, svazování a svozu začne asi za týden. Okamžitý nájezd by znamenal katastrofickou ztrátu – někde kolem dvou miliard dolarů. Čím déle dokáže nevyhnutelnou reakci oddálit, tím lépe, a právě proto doufal, že je Hale z DEA či FBI.

Přestože se příliš netěšil z představy, že pohřbí jakéhokoli ochránce zákona, na federální úrovni zůstane Haleovo zmizení pravděpodobně nepovšimnuto delší dobu. Navíc úroveň koordinace nutné k odstranění červené pásky a spuštění federálního vpádu na kopec může zabrat klidně týdny. A přesně tolik Trenkor potřeboval k tomu, aby dokončil svou práci.

V jeho vysílačce zachrčelo. „Vlčí smečka jedna na cestě s hosty.“

Trenkor stiskl knoflík pro vysílání. „Plecháč velitel, rozumím. Řekni jim, ať zaparkují u východní hranice areálu. Ať si všichni ti hipíci kleknou do řady, čelem ke stromům.“

„Rozumím, budu informovat.“

„Strašákovi z rychlé zásahové jednotky. Potřebuju vás na scéně, abyste pohlídali naše přátele z Vlčí smečky. Když ucítí krev, někdy trochu zlobí,“ oznámil Trenkor.

„Strašák z RZJ na cestě.“

Trenkor si právě objednal místo výsadku pětičlennou zásahovou jednotku žoldáků. Jejich přítomnost by měla zajistit ze strany jejich „partnerů“ z podnikání na kopci co možná nejuhlazenější způsoby. Jeho dohoda s Vlčí smečkou byla pro dosažení cíle nezbytná. Nechutný kšeft vynucený nastalou situací.

Vlčí smečka, původně nevýznamný gang bílých nacionalistů sestávající povětšinou z ex-armádních provinilců a drobných kriminálníků, sloužila od začátku operace jako veřejná tvář SMARAGDOVÉHO MĚSTA. Trenkorův šéf ze společnosti Athena Corp nedal jinak. Zapojení společnosti muselo zůstat co nejmenší – nezjistitelné a v případě potřeby, pokud by operace vzbudila nežádoucí pozornost, okamžitě ukončitelné.

Trenkorovi se myšlenka, že by SMARAGDOVÉ MĚSTO místo stálého, naprosto nedohledatelného dvoumiliardového ročního příjmu pro Athena Corp posloužilo pouze jako jednorázový výdělek, pranic nezamlouvala. Třeba ho zradily instinkty a Brett Hale není policajt v utajení. Možná ho ovládla paranoia. Ale to je až do chvíle, než Halea zlomí, jenom zbožné přání.

Právě tímhle delikátním úkolem ho Skupina pro zvláštní aktivity nepřímo pověřila. Peníze byly pro Institut důležité, ale nikdy ne natolik, aby převážily absolutní důraz na možnost Athena Corp od celé operace v případě ohrožení odstřihnout. Všechno teď záleží na tom, jak si Bretta Halea rozpitvá.

Trenkor přidal do kroku, aby se rychle dostal přes potemnělý komplex k místu, kde proběhne výsadek z aut, ještě před zásahovou jednotkou.

O pár okamžiků později se k němu přidaly spěšné kroky, ze tmy se vynořila pětice těžce vyzbrojených mužů oblečených do plného taktického vybavení.

„Kde nás potřebuješ?“ zeptal se velitel týmu, když s ním srovnal krok.

Trenkor přejel pohledem okolí. „Vzadu za obytnými návěsy. Dva z vás ve volném prostoru, kde na vás dosvítí reflektory. To by mělo Vlky umravnit. Zbytek ať počká někde poblíž, ale ve stínu. Nechci naše hosty vyděsit příliš brzy.“

„Jasně,“ odvětil velitel týmu a stáhl se k návěsům vzdáleným patnáct metrů.

Kolona pickupů vezoucích Halea s ostatními nešťastnými pracovníky projela jižní hranicí lesa a jak se k nim blížila, poskakovaly reflektory aut nahoru a dolů. Trenkor o jeden dva metry ustoupil, aby si pohlídal vzdálenost od prašné cesty. Poslední, co potřeboval, bylo, aby ho jeden z těch skinheadských idiotů poslal tři týdny před cílovou páskou do nemocnice.

O pár chvil později před ním smykem zabrzdil první pickup a zvedl do vzduchu hustý mrak prachu, který ho zahalil. V oblaku se objevila mohutná postava Charlese Bowena a zamířila k němu.

„Krásná práce. Policejní skenery jsou v klidu. Na ranči žádný problém?“ udal Trenkor šeptem tón jejich rozhovoru.

„Ne, jednoduchý jak facka,“ odpověděl mu tichým hlasem Bowen. „Nemaj vo ničem nejmenšího tucha.“

„Věř mi, oni vědí, že jsme je nevytáhli na přátelskou exkurzi po kopci,“ řekl Trenkor. „A právě proto s nimi musíme zacházet zlehýnka, dokud nebude absolutně nevyhnutelné pořádně přitlačit. Hlavně na Halea.“

„Nechápu, proč to na tu svini nevybalíš rovnou,“ namítl Bowen. „Já bych začal nůžkama na plech na ksichtě. A až mu dojde, že si neděláš prdel, vytáhl bych letlampu.“

„Mám zkušenost, že trocha naděje nadělá spoustu práce,“ řekl Trenkor. „A na Halea letlampu nevytáhnu, i kdyby byl tvrdohlavý až na půdu.“

„Jak myslíš,“ polevil Bowen. „Já mám zase tu zkušenost, že když někomu stáhneš kalhoty a zapálíš před ním letlampu, začne klopit jedna radost.“

Trenkor si zachoval neutrální výraz. Rozhodl se toho blbouna uklidnit a neplavat za každou cenu proti proudu. „Vyložte je a postavte je do řady na kraj cesty vedle aut.“

„Jak si přeješ, šéfe. Ty tady platíš,“ řekl Bowen. „Ale kdybys potřeboval mou pomoc, stačí říct. Než se naděješ, donutím Halea zpívat sopránem.“

„Budu na to myslet,“ řekl Trenkor a Bowen vyrazil pro zajatce.

Trenkor se nemohl dočkat, až se těchhle idiotů zbaví. Chtěl udržet SMARAGDOVÉ MĚSTO mimo pozornost veřejnosti, jenže Bowenovi a jeho fanatickým stoupencům v tomhle nemohl věřit. Nakonec to poserou. Pořádně. Trenkor je tu nezamýšlel držet tak dlouho, aby k tomu došlo, a kdyby náhodou, nehodlal u toho sám být. Bez ohledu na to, kdo se z Halea vyklube, dny Vlčí smečky jsou sečteny. Stejně jako dny všech ostatních tady nahoře. S tím rozdílem, že nikdo kromě Trenkorova oddílu z Athena Corp neodejde z kopce živý.

KAPITOLA ŠESTÁ

Brett Hale si svůj omyl začal uvědomovat ve chvíli, kdy pickupy projely vnějším okrajem farmy. Hlídky strážící zesílenou bránu pro vozidla nevypadaly jako místní rabiáti, ale spíš jako příslušníci speciálních jednotek. Drsní chlapi s vojenskými puškami, v plné balistické výzbroji a s přilbami s nočním viděním. Takovou úroveň zabezpečení si mohl dovolit jen někdo, kdo nemusel řešit peníze a rád by, aby tomu tak i zůstalo.

Kompletní rozsah jeho fatálního omylu se vyjevil krátce poté, co vozidla vyjela z lesa. Míjela řadu za řadou vzrostlých rostlin marihuany, bylo jich víc, než kdy Brett na jednom místě viděl, načež rychle zpomalila poblíž úhledně uspořádaného souboru zánovně vyhlížejících stavebních buněk. Aby toho nebylo málo, několik metrů nad městečkem kontejnerových staveb visela maskovací síť, nejspíš jako ochrana proti vzdušnému průzkumu. Ať už to tu vybudoval kdokoli, myslel to smrtelně vážně. Vypadalo to spíš jako vojenská základna než jako zemědělská farma.

Když pickup úplně zastavil, Hale si všiml dvou těžce ozbrojených strážných stojících před nejbližší buňkou. Z pohybů ve tmě za nimi usoudil, že se v přítmí skrývají další. Nedokázal pochopit, proč by někdo kvůli konopné farmě, bez ohledu na rozsah a velikost operace, potřeboval takovou úroveň zabezpečení.

Rozmíšky mezi jednotlivými pěstiteli nebyly nic nového, ale podle toho, co zažil či slyšel, se to jen málokdy vyhrotilo mimo rámec běžného vandalismu či ostřejší hádky. Pokud někomu opravdu ruply nervy, skončilo to pár ranami pěstí a jen velice vzácně střelbou nebo útokem nožem. Místní si nebrali servítky, ale po většinu času nechávali jeden druhého na pokoji. To nejostřejší zacházení si nechávali pro cizince. Pro lidi, kteří si koupili pozemky a snažili se proniknout do byznysu. Právě kvůli jejich vraždám si oblast získala svou přezdívku.

Ještě před několika sekundami se Hale domníval, že do této kategorie nespadá. Nesnažil se nikoho okrást o zisk. Právě naopak. Přišel sem, aby jim pomohl růst, a to výměnou za podíl na následných výnosech. Ale rychlým pohledem kolem sebe se přesvědčil, že oni žádné peníze nepotřebují. Z oken návěsů pronikalo právě tolik světla, aby Brett zjistil, že na druhé straně areálu roste další lán rostlin. Bezpochyby stejně rozlehlý jako ten, kterým právě projeli.

Pokud tomu tak opravdu bylo, Hale se díval na dost možná největší ilegální konopnou farmu v Kalifornii. Nebo v celých Spojených státech. Přitom mu něco říkalo, že to je jen vrcholek ledovce. Ať už tahle parta na kopci provozovala cokoli, nevytáhli ho z postele ve tři ráno, aby si poslechli jeho obchodní nabídku. Angie ho popadla za ruku a zašeptala:

„Nikdy v životě jsem nic takového neviděla. Musíme odsud vypadnout.“

Brett věděl, že má pravdu, i když si částečně přál, aby se mýlila. Nemohl se smířit s myšlenkou, že příležitost, kterou se snažil budovat několik měsíců, je nenávratně pryč.

„Všechno bude v pohodě,“ odpověděl, ale sám svým slovům nevěřil.

„Dělám na farmách tady nahoře už skoro deset let. Tohle tu ještě před rokem nebylo. Vím to jistě. Tohle je něco úplně jiného. Dávají si sakra záležet, aby to nikdo nenašel. Jaká je šance, že nás nechají jít, když to tu uvidíme?“

„Nevím. Nemůžou se přece zbavit…“

Přerušila ho vzrušená mluva, protože drsňáci, co je sem přivezli, vyskákali z dodávek a začali chrlit rozkazy.

„Další šanci nedostaneme,“ řekla Angie. „Rozhodně ne, jestli nás odvedou od stromů.“

Hale se zadíval do lesa u kraje cesty. Výkonná přední světla pickupu sotva pronikala hustým podrostem. Neuměl si představit, že by tam venku měli šanci. Z myšlenek ho vytrhl náhlý otřes. Letmý pohled na tři gorily stojící kousek za otevřenou postranicí – víc k rozhodnutí nepotřeboval. Jestli půjde s nimi, nedožije se rána.

„Padáme odsud. Skočíme na tři?“ zašeptal.

„Na počítání se vykašli,“ řekla Angie a pomohla mu na nohy.

Posouvali se spolu s partou z jejich ranče, načež se Angie otočila směrem k lesu a přeskočila přes postranici. Hale skočil za ní. Nohama přitom zavadil o vršek korby, takže nešikovně dopadl a hlavou napřed vletěl do hustého křoví. Zastavil ho prudký náraz ramene o nepoddajný kmen stromu. Byl v šoku, ale stále si plně uvědomoval svou zoufalou situaci. Rozhlédl se po Angie. Uviděl ji na zemi vedle pickupu, držela se za kotník.

Na okamžik se setkali pohledem. Dost dlouhým na to, aby Haleovi došlo, že Angie nikam nejde. Opřel se o kmen, postavil se na nohy a vyrazil nazdařbůh skrz křoví. Rukama propátrával tmu před sebou, aby se vyhnul dalšímu nárazu. Pokud se mu rychle podaří navýšit vzdálenost od cesty, možná dokáže uniknout.

Mezi stromy se ozývaly zlostné výkřiky, přerušované Angiiným vyděšeným hlasem – a jedním výstřelem. Sakra. Oni ji popravili! Hale se přikrčil za nejbližším stromem a poslouchal, jestli neuslyší známky pronásledování. Třeba si nevšimli, že vyskočil spolu s ní. Ale ještě než stihl poskládat další absurdně optimistickou myšlenku, ozvalo se praskání větví a šustění křoví. Vystřelil do lesa se stejným plánem jako předtím: pohybovat se co nejrychleji a pokusit se nerozbít si hlavu o strom.

Zahřměla série výstřelů, téměř okamžitě následovaná desítkami ostrých ran a tupých úderů do dřeva všude okolo. Palba utichla stejně rychle jako začala, ale Hale nepřestával utíkat, dokud se půda pod jeho nohama nenaklonila směrem dolů. Teď už kolem něj nelétaly žádné kulky, a tak zpomalil do klusu a sestupoval s větší opatrností. Neplánované zakopnutí by v tuhle chvíli znamenalo konec jeho pokusu o útěk.

Svah rychle nabíral na strmosti a Hale se začal řítit dolů. Než stihl nabrat příliš velkou rychlost, chytil se menšího kmínku a zastavil se. Přitiskl se ke stromu a zůstal nehybně stát tak dlouho, dokud se neujistil, že ho muži z farmy přestali pronásledovat. Temným lesem nad ním stále pronikal křik a nadávky, ale hlasy zněly z větší dálky a on mezi stromy neviděl žádný pohyb. Tak jednoduché to být nemohlo.

Hale ještě chvíli počkal, aby popadl dech, a pak tiše a obezřetně pokračoval v sestupu z kopce. Po pár minutách, přesvědčený, že chlapům u pickupů unikl, tedy aspoň pro tuto chvíli, zase zrychlil a nepřestával si opakovat slovo: náskok. Čím větší náskok, tím lépe. Nakonec ho zase vystopují, proti skinheadům a vojákům u stavebních buněk nemá nejmenší šanci. Výrazný náskok ale znamenal rozdíl mezi životem a smrtí.

KAPITOLA SEDMÁ

Carl Trenkor si dřepl na cestu vedle pickupu a zkoumal les pomocí nočního vidění. Obraz v zeleném spektru nic neukazoval. Ztratil Halea z dohledu.

„Má ho ještě někdo?“ zeptal se do vysílačky a pak vstal.

„Tady Krueger. Vidím ho, jak se hodně rychle pohybuje dolů z kopce,“ odpověděl jeden z ostřelovačů z jeho zásahové jednotky. „Jestli se znovu zastaví, možná se mi povede výstřel. Stačí říct.“

„Já ho mám taky,“ řekl Clark. „Ale z tohohle úhlu mám v podstatě nulovou šanci na zásah.“

„Kruegere, jak dlouho potrvá, než nám zmizí z dohledu?“ zeptal se Trenkor.

„Je asi minutu od dalšího výrazného terénního zlomu. Až se pak znovu objeví, už ho nedokážu trefit – pokud teda nebudu mít kliku.“

„Nehodlám sázet na štěstí,“ řekl Trenkor. „Sleduj ho co možná nejdéle. Pošleme tým, aby ho sebral dole pod kopcem.“

„Rozumím,“ potvrdil Krueger.

K Trenkorovi se přišoural Bowen. „Myslel jsem, že tvoji lidi jsou ostřelovači...“

„A já zase myslel, že většina tvých lidí seděla natvrdo – bezpečnost při převozu vězňů by měli mít plně zažitou,“ usadil ho Trenkor.

Cítil, jak muž vedle něj ztuhl. Trenkor by to normálně nechal být a Bowena by nedráždil, ale teď by se mu hodilo, aby držel hubu. Poslední věc, kterou teď potřeboval, aby na něj tenhle skinheadský idiot machroval a odváděl tak pozornost od skutečnosti, že jeho lidi zvorali jednoduchý převoz zajatců. A to Trenkora stavělo do opravdu ošklivé pozice.

Pokud by se Haleovi nějakým způsobem podařilo uniknout zatčení, budou muset celou kalifornskou část operace neprodleně ukončit. Dost možná ještě před východem slunce. To v tom nejhorším možném případě. V tom nejlepším se jim do pár hodin dostane Hale zpátky do rukou, připravený k výslechu.

„Já ho sem zase dostanu,“ řekl Bowen. „Nezabere mi to víc než deset minut.“

„Půjdeš za Halem dolů z toho kopce?“ zeptal se ho Trenkor.

Bowen hned neodpověděl, což bylo dobré znamení. Možná se ten chlap konečně jednou zamyslel.

„Málem jsem zapomněl na ty hovadiny, cos tam rozmístil,“ řekl nakonec.

„Ty hovadiny jsou jediným důvodem, proč se nám v noci o něco líp spí,“ namítl Trenkor.

„Možná by nemělo, když tím někdo jen tak proběhne,“ opáčil Bowen.

Trenkor se nad jeho komentářem zamyslel a rozhodl se nereagovat. Ten chlap měl zčásti pravdu. Jestliže někdo dokáže hustou sítí protipěchotních zařízení proběhnout, pak se opatrný narušitel dostane do areálu taky. Předsevzal si, že pokud se SMARAGDOVÉ MĚSTO dožije podzimní sklizně, postaví kolem hlavní farmy plot.

Od sestavy buněk se k nim blížil Jason Watts, velitel bezpečnosti komplexu, následovaný jednotkou plně vybavených žoldáků.

„Zajisti zbytek vězňů,“ nařídil Trenkor Bowenovi, načež ho propustil.

Bowen si něco zabručel pod vousy a cestou pryč poplácal jednoho ze svých skinheadských kamarádů po rameni. Watts kolem něj prošel, aniž by se na něj podíval, a přistoupil k Trenkorovi.

„Kde nás potřebuješ?“ zeptal se a zapnul tablet v ochranném pouzdru.

Trenkor se podíval na mapu v tabletu a ukázal. „Jeho směr ho nakonec dovede do téhle úžlabiny, ale musíme předpokládat, že si nakonec dá dvě a dvě dohromady a dojde mu, že právě tam si na něj s největší pravděpodobností počkáme.“

„Pošleme pár dronů s termovizí. Měli bychom být schopní ho sledovat i přes husté koruny stromů. Pohlídám i dvě přilehlé rokliny, to kdyby se nám ho náhodou nepodařilo najít a on začal vymýšlet novou trasu.“

„Vezmi každého, koho seženeš, a pokryj –“

Přerušila ho ohlušující exploze. Bowen s několika skinheady nadšeně zajásali.

„Kruegere?“ zeptal se Trenkor do vysílačky.

„Mrtvý, nebo neschopný pohybu?“