Žádná část této knihy nesmí být použita ani žádným způsobem reprodukována za účelem výcviku technologií nebo systémů umělé inteligence.

Toto dílo je vyhrazeno pro účely vytěžování textů a dat

(článek 4 odst. 3 směrnice (EU) 2019/790).

A Russian Diary

Copyright © Anna Politkovskaya, 2007

Translation © Libor Dvořák, 2007

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2007, 2026

ISBN epub: 978-80-7689-867-7

ISBN mobi: 978-80-7689-868-4

Annin odkaz je stále živý

7. října 2006 byla v Moskvě, a to přímo v chodbě domu, kde žila, zastřelena legendární ruská nezávislá novinářka Anna Politkovská. Mimochodem se tak stalo přesně v den čtyřiapadesátých narozenin Vladimira Putina, což jistě nebylo náhodou. Inu – dárky bývají všelijaké, až po takto příšerné. Každopádně konstatujme, že objednavatel tohoto „daru“ zůstává dodnes neznám, a dokud bude u moci Putin, znát ho rozhodně nebudeme. Jestli vůbec někdy…

V roce 2014, tedy plných osm let po zločinu, soud poslal za mříže šestici jeho bezprostředních pachatelů, kteří byli odhaleni poměrně rychle a pocházeli z čečenského prostředí. Právě proto bývají za nejpravděpodobnější objednavatele tohoto nestoudného zločinu označováni lidé z okolí čečenského hrůzovládce Ramzana Kadyrova, anebo dokonce z nejbližšího okolí samotného ruského prezidenta Vladimira Putina. Ostatně právě na tyto dva muže tak často mířilo nemilosrdně ostré Annino pero.

První materiály Anny Politkovské týkající se Čečenska vyšly v jejím rovněž legendárním listu Novaja gazeta pár týdnů předtím, než útokem na vesnice v sousedním Dagestánu začala druhá čečenská válka. Po následujících šest let Anna přímo z Čečenska a z bezprostředně sousedících republik své redakci odesílala desítky reportáží ročně. Řada z těchto materiálů se přirozeně objevila i v knize, kterou jste právě otevřeli. Pojednávají především o osudech civilních obyvatel a jejich rodin v pásmu rusko-čečenského konfliktu, rozdrcených ozbrojenci obou stran, o ruských vojácích, o čečenských separatistech a také o krvavých důsledcích, které se tak či onak promítly i do míst daleko za čečenskou hranicí.

Zastavme se na chvilku u Annina novinářského stylu, vyvěrajícího bezprostředně z jejího charakteru, doslova spalovaného univerzální nespravedlností všeho, čeho se stala očitým svědkem. „Hned jsem si uvědomil, jak Anna uvažuje: když proti všemu tomu děsu něco nepodnikne, nemá smysl dál žít,“ líčí své pocity z Anniny práce obhájce lidských práv a rovněž novinář Stanislav Dmitrijevskij, který shromažďoval lidskoprávní data v obou čečenských válkách. S Politkovskou se seznámil už po jejích prvních reportážích a veřejných vystoupeních: „Hned při našem prvním setkání z ní přímo tryskalo jakési uvědomění, že za veškeré dění v naší zemi nese i ona svůj díl osobní odpovědnosti. Jistě, to by mělo být normální: do války přijela s jasně daným úkolem od redakce, stala se svědkem tragédie bezbranného obyvatelstva či šíleného chování ruských silových složek. Jenže jí nestačilo to vše pravdivě a zodpovědně popsat – ona cítila potřebu se do toho všeho do důsledku vžít.“ Přesně tak to muselo být, a v tom je taky zcela bezpochyby největší Annina síla!

Prakticky v žádném ze svých materiálů se Politkovská nevyhýbala velmi emocionálním popisům a logicky následujícím zevšeobecňujícím závěrům o tom, co přinášejí metody „protiteroristické operace“ nejen obyvatelstvu Čečenska, ale zároveň i celého Ruska. Právě tento postup a přístup je koneckonců typický i pro Ruský deník, vydaný ostatně až po její smrti. Doložme teď toto tvrzení konkrétními výňatky z jejích válečných publikací.

„Drtivá většina z nás se tím, co se v zemi děje, naprosto netrápí. Chlácholíme se, že to je jen takový ‚čečenský sedmatřicátý‘ a že nás se to určitě nedotkne. Dějiny však už nejednou ukázaly, jak mylné a lehkomyslné jsou podobné úvahy…“ (Obrněné bahno, Novaja gazeta, 21. 1. 2002.)

„Práci tzv. speciální čečenské jurisdikce řídí ruská FSB, rodná tajná služba našeho prezidenta, která se, jak známo, těší jeho naprosté důvěře. Nu a podobná důvěra rozhodně nezaručuje nějaký triumf zákonnosti. Vše, co se týká Čečenců ‚z tamté strany‘ nebo dokonce osob zatím jen podezřelých z kontaktů ‚s tamtou stranou‘, tone dnes v šeru politicky motivovaných vyšetřovacích metod, následné soudní praxe a přímo jeskynního způsobu veškerého uplatňování práva v Rusku.“ (Speciální jurisdikce pod taktovkou FSB, Novaja gazeta, 7. 4. 2003.)

Pravdou je, že kdybychom Anniny novinářské texty měřili metrem dejme tomu anglosaské žurnalistiky, mohly by nám alespoň místy připadat hektické až afektované. V této souvislosti dovolte jedno malé osobní vyznání. Nedávno jsem s překvapením zjistil, že za desítky let své překladatelské práce jsem zplodil na sto třicet převodů ruských beletristických a publicistických textů. Patří mezi ně klasická díla ruských a posléze sovětských autorů jako Lev Tolstoj, Fjodor Dostojevskij, Anton Čechov, Michail Bulgakov, bratři Strugačtí či nejnověji Vladimir Sorokin a Viktor Jerofejev. A přesto do tohoto výčtu alespoň pro mě vždy bude patřit Ruský deník Anny Politkovské – právě proto, že do svých textů prokazatelně vkládala celé srdce, ostatně v nejlepších tradicích klasické ruské literatury. Pevně doufám, že až laskavý čtenář celou tuto knihu plnou bolu zdolá, dospěje ke stejnému závěru.

Libor Dvořák,

redaktor ČRo specializující se na oblast Ruska

a postsovětského regionu

Ze statistik

Podle oficiálních údajů sčítání obyvatelstva ze října 2003 žije v naší zemi 145,2 milionu lidí. Což znamená, že jsme sedmá nejlidnatější země světa. Voličů je z toho asi 109 milionů. V okamžiku tohoto sčítání se k ruské národnosti hlásilo 79,8 % – téměř 116 milionů lidí.

I. část

KONEC

RUSKÉHO PARLAMENTARISMU

Druhá volba Vladimira Putina započala koncem roku 2003, přesněji řečeno v noci ze 7. na 8. prosince, tedy v noci po parlamentních volbách.

Předtím ale bylo volební ráno. Putina lidu ukázali před volební místností: byl vesele nervní, v nápadně povznesené náladě. Což bylo zvláštní, protože obvykle je zasmušilý. A najednou usmívající se Putin občanstvu kolem sebe oznámil, že v noci vrhla štěňata jeho milovaná labradorka Connie. „Vladimir Vladimirovič si to hrozně bral…“, skojíkala za prezidentovým ramenem jeho žena, takříkajíc naše první dáma. „Musíme honem domů,“ vrkala dál v souvislosti s rodinnou politicky svrchovaně korektní fenou. Fena byla darem od strany Jednotné Rusko…

Jenže právě toho rána v Essentukách, což je lázeňské město na Severním Kavkazu, pochovávali prvních třináct lidí, kteří krátce předtím zahynuli při teroristickém útoku na ranní předměstský vlak, zvaný studentský. K výbuchu došlo v lázeňské oblasti kavkazských Minerálních Vod, kde leží i Essentuky, malé město, do nějž se studenti ráno sjíždějí do škol. Proto se taky těmto spojům říká studentské.

Když Putin po hlasování se stále nápadnou nervozitou přistoupil k novinářům, chvilku se zdálo, že rozhodně vyjádří soustrast rodinám zemřelých dětí a omluví se, že úřady ani tentokrát nedokázaly jejich syny a dcery ochránit. Jenže to ne. Connie vrhla štěňata a Putin se v den prvních pohřbů dalšího teroristického útoku radoval z psích novorozenečků.

Začali volat přátelé: „Ten tomu dal, na to Jednotné Rusko doskáče, proputinskou stranu naši lidi určitě volit nebudou!“

…Jenže když televize někdy kolem půlnoci začala vysílat první výsledky – počínaje Dálným východem, pak napříč přes Sibiř, na Uralu a tak dále – leckdo zažil šok. My všichni, kolegové, známí a přátelé, jsme si znovu volali a říkali: „To není možný… Přece jsme volili Javlinskýho, i když to není právě náš šálek kávy…“

Jiní své hlasy odevzdali Chakamadové.

Ráno však žádné protesty nenásledovaly. Země usmýkaná lhaním a povýšenectvím demokratů se mlčky oddala Putinovi: většinu získala strana-nestrana Jednotné Rusko, jejímž jediným programem byla podpora prezidenta Putina a která se proslavila snad jedině tím, že sjednotila všechny ruské byrokraty a že do jejích řad jako na povel družně naklusali všichni bývalí sovětští straničtí a komsomolští funkcionáři, kteří se mezitím stali pracovníky přečetných úřadů a administrativ a kteří na předvolební lži Jednotného Ruska disciplinovaně vyházeli obrovské státní peníze.

Jak to všechno bylo, dokládají některé zprávy z krajů. V Saratově seděla před jednou z volebních místností u malého stolku s nápisem Hlasujte pro Treťjaka dáma, která všem nalévala vodku. Treťjak, samozřejmě z Jednotného Ruska, zvítězil. Také všechny ostatní poslance v Saratovské oblasti železná ruka oblastních úřadů nahradila členy této strany, popřípadě lidmi, kteří do Jednotného Ruska krátce před volbami vstoupili.

Saratovská kampaň se přitom vyznačovala vyloženou krvelačností. Nepohodlné mlátili „neznámí pachatelé“. Až nakonec všichni nepohodlní zmizeli – dobrovolně volební bojiště vyklidili. Kandidátovi, který v jednom volebním okrsku Jednotnému Rusku vzdoroval nejdéle, do okna jeho bytu dvakrát hodili sáčky s lidskými orgány: jednou to byly uši, podruhé dokonce vyříznuté srdce.

Po formální stránce bylo samozřejmě všechno v pořádku. V sídle oblastní volební komise byla zřízena horká linka, která přijímala zprávy o porušování volebního zákona během předvolební kampaně i během samotného hlasování. Osmdesát procent těchto telefonátů se ovšem dalo považovat spíš za účelové vydírání úřadů než za konání politické. Naši lidé zkrátka z podobných manévrů umějí vytěžit i něco pro sebe. A tak se domáhali oprav prasklého potrubí, tepla v dálkovém topení a tak dále a tak podobně. A hrozili, že když se tak nestane, k volbám nepůjdou. Zabralo to až neuvěřitelně – obyvatelé Zavodského a Leninského obvodu se po dlouhých týdnech konečně dočkali tepla a tekoucí vody, v několika vesnicích Atkarského okresu byly obnoveny dodávky elektrické energie a ožily i telefony, odpojené už před několika lety…

A lidé roztáli. V Saratově k volebním urnám přišlo asi 60 procent lidí, v Saratovské oblasti pak 53 procenta. Přesně tolik, aby volby mohly být uznány za platné. A nejen roztáli, oni se za ty nové šťastné lži začali bít, aby se z nich stala pravda. Pozorovatelka demokratů ve volební místnosti ve městečku Arkadak, taky na Saratovsku, najednou zjistila, že lidé hlasují hned dvakrát – jednou za plentou a podruhé přímo na stole předsedy volební komise, za jeho osobní asistence. A tak rychle utíkala k telefonu a zavolala na horkou linku v oblastní volební komisi. Od telefonu ji táhli doslova za vlasy. Jeden z hlavních funkcionářů saratovské oblastní organizace Jednotného Ruska, který kandidoval ve městě Balakovu, zvítězil s olbřímím náskokem 82,9 % před dalším soupeřem. Pro necharismatického regionálního politika, který byl až doposud znám jen nesrozumitelným proputinským mumláním v televizi a dokonalou absencí politických kroků ve prospěch občanstva, úspěch vskutku nevídaný.

Celkově v Saratovské oblasti v poměrné části voleb[1] Jednotné Rusko získalo 48,2 % hlasů – i přesto, že nevyhlásilo a neprosazovalo žádný politický program. Komunisté vybojovali 15,7 %, Žirinovského LDPR 8,9 %, strana Vlast 5,7 %. Jediný zádrhel spočíval v tom, že nejpopulárnější mezi voliči byl nakonec kandidát, zvaný v ruském volebním systému „proti všem“. Ten shromáždil 10 % hlasů. Desetina lidí zkrátka přišla na volební místa, vrazila do sebe vodku a pak všechny kandidáty poslala ke všem ďasům.

V Čečensku, tedy v oblasti pod totální vojenskou a policejní kontrolou, nakonec hlasovalo o deset procent víc voličů, než jich vůbec bylo na seznamech ověřených Ústřední volební komisí!

Petrohrad si stále ještě uchoval neotřesitelnou pověst nejpokrokovější a nejdemokratičtěji uvažující enklávy země. Jednotné Rusko tu získalo 31 % hlasů. Vlast asi 14 %. Svaz pravicových sil a Jabloko shodně po necelých 9 %. Žirinovského liberální demokrati asi 8 %. Známí ruští demokraté a liberálové Irina Chakamadová, Alexandr Golov, Igor Artěmjev, Grigorij Tomčin, kteří kandidovali v jednomandátových obvodech, prohráli na celé čáře. Byla to naprostá pohroma.

Ale proč se to stalo? Úřady si mnou ruce – inu proto, že „demokrati si za to můžou sami“, anžto se odtrhli od mas. To my, představitelé moci, kráčíme s lidem. Tady je několik citátů ze slohových prací pitěrských školáků na téma „Občanské postoje mé rodiny ve vztahu k volbám“ a „Pomohou volby do nové Státní dumy prezidentovi v jeho práci?“.

„Naše rodina v poslední době k volbám nechodí. Rodiče se v nich zklamali. Prezidentovi volby nepomůžou. Všichni pořád slibují, že se náš život zlepší, ale bohužel… Já bych si přál, aby se říkala pravda…“

„…My na volby kašlem. Já si myslím, že ať bude do Dumy zvolen, kdo chce, situace v zemi se stejně nezmění. Protože my nevolíme ty, kteří by u nás něco zlepšili, ale ty, co budou krást… Tyhle volby nepomůžou nikomu – ani prezidentovi, ani nám obyčejným smrtelníkům…“

„…Moje maminka říká, že je to všechno nahrané a že výsledky jsou známy předem. Myslím si, že chodit k volbám nemá cenu… Jako dítě jsem si myslela, že čím je člověk známější, tím je chytřejší, moudřejší. Jenže pak jsem pochopila, že do vlády se dokáže probít i úplný blb. Tak proč bych chodila k volbám? Tím spíš, že ani jeden normálně uvažující člověk přece nebude volat, že Čečence je třeba utopit v hajzlu.“[2]

„Naší vládě se můžeme leda tak smát. Myslím si, že by lidi měli míň záviset na penězích, že by si vláda měla uchovat alespoň pár mravních zásad a že lidi by se obelhávat neměli. Vláda, to jsou přece sluhové lidu a přísně vzato si vybíráme my ji, a ne ona nás. Po pravdě řečeno nechápu, proč tenhle sloh vůbec píšeme. Jen jsme přišli o normální vyučování a vláda to stejně číst nebude…“

„…Občanský postoj mé rodiny a vztah k volbám je lhostejný. Protože všechny zákony, které Duma navrhla a schválila, jsou nesmyslné a lidem žádný prospěch nepřinášejí. A když tohle všechno není pro lid, tak pro koho to je…?“

„…Jestli volby pomůžou? To je samozřejmě zajímavá otázka. Počkáme a uvidíme. Nejspíš ale nepomůže nic. Nejsem politik a nemám na to potřebné vzdělání, ale ze všeho nejvíc je třeba bojovat s korupcí. Dokud jsou v naší zemi u moci gangsteři, život se nezlepší. A víte vůbec, co se děje v naší armádě? Je to samá šikana. Zatímco dřív se říkávalo, že z vojny se do civilu vracejí praví chlapi, tak dnes se z vojny vracejí nefalšovaní invalidé. Můj otec tvrdí, že takové armádě svého syna nedá. Říká: ‚Nestojím o to, aby se můj kluk vrátil z vojny jako mrzák nebo aby v horším případě skončil mrtvý někde v čečenské škarpě. Aby tam bojoval neznámo za co jen proto, že někdo chce nad touhle republikou získat moc…‘ Dokud bude u moci tahle vláda, žádné východisko ze současné situace nevidím. A za svoje nešťastné dětství jí rozhodně děkovat nebudu…“

Člověk má pocit, že to psali lidé nad hrobem. Copak tohle je opravdu to „nové Rusko“? Takovouhle každopádně platíme skutečnou cenu za náš politický cynismus – tou cenou je ztráta mladé generace.

8. PROSINCE

K ránu už bylo všechno naprosto jasné: levice se jakž takž udržela, ale pravice byla zcela rozdrcena. Do Dumy se nedostalo Jabloko ani osobně Grigorij Javlinskij a nedostal se tam ani Svaz pravicových sil Borise Němcova a Iriny Chakamadové. Tyto politické síly nic nezískaly ani v poměrné části voleb, ani v jednomandátových obvodech. V parlamentu tedy nezůstal téměř nikdo z těch, kteří jsou schopni lobbovat za demokratické myšlenky a být konstruktivní a inteligentní opozicí Kremlu.

Vítězství byrokratické strany Jednotné Rusko je však jen částí obecné pohromy. Když se osmý prosinec chýlil ke konci a všechno bylo víceméně přesně sečteno a podtrženo, bylo najednou jasné, že poprvé od rozpadu SSSR se obzvláštních voličských sympatií dostalo tvrdým nacionalistům, kteří voličům před volbami veřejně slibovali, že „všechny nepřátele Ruska“ budou věšet.

To je samozřejmě příšerné, ale v zemi, kde 40 % obyvatelstva žije dokonce pod naší oficiálně uznanou hranicí bídy, to jednou přijít muselo. Všichni jsme chápali, že demokraté nikdy příliš neusilovali o to, aby se sblížili právě s touto částí národa; raději se dívali jiným směrem a obdělávali docela jiné pole – oni si přáli, aby jim rozuměli především bohatí a představitelé rodící se střední třídy, oni chtěli ochraňovat soukromé vlastnictví a nové vlastníky. Chudí žádní vlastníci nejsou, a tak se jim demokraté vyhýbali. Kdežto nacionalisté ne.

Nu a tato část národa se zase odvrátila od demokratů. Jenže jakmile naši noví vlastníci zjistili, že Javlinskij, Němcov a Chakamadová ztrácejí v Kremlu svou dosavadní politickou váhu, okamžitě se ze Svazu pravicových sil a Jabloka přeorientovali na Jednotné Rusko a zamířili tam, kde se zkoncentrovali hodnostáři. Bez těch by se naše podnikání, skrz naskrz zkorumpované a korupci podporující, nikam nehnulo.

Vpředvečer prosincových voleb nejvyšší funkcionáři Jednotného Ruska v kuloárových debatách otevřeně říkali: „My máme tolik peněz, které nám nastrkala podnikatelská sféra, že ani nevíme, co s nimi!“

Což nebylo žádné holedbání – ti lidé prostě dostali úplatky, jimiž bylo řečeno: Hlavně na nás po volbách nezapomeňte… Ve zkorumpované zemi je jakýkoli byznys ještě bezzásadovější než v těch, kde korupce zachází na úbytě nebo je alespoň omezena na rozumnou míru a společnost ji odmítá.

K čemu by bohatí potřebovali Javlinského? Nebo Svaz pravicových sil? Naše svoboda zatím netkví v politických stranách a jejich frakcích. Pro naše boháče slovo „svoboda“ znamená například možnost příjemně trávit dovolenou. A čím jsou bohatší, tím méně často je potkáte v Antálii; ti už jedou rovnou na Tahiti nebo do Acapulca. Takhle je to. Na skutečnou svobodu naši boháči ani nevzdechnou. Pro ně je svobodou volný přístup ke komfortu. Pro tyhle lidi je dnes pohodlnější lobbovat za své zájmy prostřednictvím prokremelských stran a hnutí, které jsou ve většině případů prosťáčkovsky úplatné. Každý problém má v jejich prostředí „svou cenu“, a tu když zaplatíte, dočkáte se příslušného zákona nebo poslanecké interpelace, adresované Generální prokuratuře (těm už se dokonce říká „poslanecké insinuace“, protože takovéhle poslanecké udání je v podstatě nejlepší způsob, jak zatočit s konkurencí).

Korupce byla hlavní zárukou dalšího růstu a zdaru Liberálně-demokratické strany Ruska (LDPR), v jejímž čele stojí Vladimir Žirinovskij. Tato takzvaná populistická opozice ve skutečnosti žádnou opozicí není, protože žirinovci bez ohledu na své hysterické povykování, jež předvádějí při každé příležitosti, ve skutečnosti vždy podporovali linii Kremlu. Na druhé straně ale získávali velice slušné peníze od dokonale nepolitizované a cynické střední třídy, když v Kremlu a na přilehlých územích (Generální prokuratura, ministerstvo vnitra, Federální bezpečnostní služba /FSB/, ministerstvo spravedlnosti, soudy) vesele hájili konkrétní zájmy konkrétních společností prostřednictvím systému již popsaných interpelací-insinuací.

Takhle se Žirinovskij dostal do třetí Státní dumy a nakonec i do té dnešní, a to s výborným výsledkem – obsadil v ní 38 křesel. Kdežto demokrati pohořeli.

Další hurávlasteneckou organizací je blok Vlast v čele s Dmitrijem Rogozinem, vytvořený přímo v Kremlu takříkajíc pro volební potřeby. Smyslem tohoto kroku bylo získání hlasů nacionalisticky smýšlejících lidí, kteří vyznávají tzv. osvícený, tedy umírněný ruský nacionalismus, určený pro ty, kteří se zběsilých nacionál-bolševiků Eduarda Limonova prostě bojí. Nu a blok Vlast si taky počínal zdatně – nakonec získal 37 mandátů.

Ideologicky nosnou ideou se v novém parlamentu nestala prozápadní orientace, ale „ruský faktor“. Na ten se nesmlouvavě orientovali všichni proprezidentští kandidáti a jejich strany. Například Jednotné Rusko razilo myšlenku „Západem poníženého národa“, což se navenek projevovalo otevřeně protizápadní a protikapitalistickou propagandou. Z televizního vymývání mozků zcela zmizely takové pojmy jako „práce“, „konkurence“ či „aktivita“ – ty se proměnily málem v nadávky. O to víc bylo slyšet o „odvěkých ruských tradicích“.

Jednotlivé politické formace si úlohy rozdělily takto: Vlast si hrála na „rudé“ vlastenectví, Jednotné Rusko na umírněné a Žirinovského LDPR na šovinistické. Výsledkem bylo, že lidu se tak dostalo vlastenectví pro každé gusto. Všichni proprezidentští kandidáti se už při letmém pohledu na televizní kamery křižovali a modlili nebo se rovnou vrhali po křížích či po vztažené ručce nejbližšího báťušky.

Tomuhle všemu bychom se mohli s chutí zasmát, nebýt tvrdé reality – lid jim to všechno s potěšením spolkl takříkajíc i s navijákem. Proputinské politické organizace obsadily v parlamentu absolutní většinu křesel. Plných 212 mandátů si rozdělila v Kremlu zkonstruovaná strana Jednotné Rusko (k čemuž musíme připočíst dalších 65 „nezávislých“ mandátů, ve skutečnosti rovněž prokremelských). Vznikl systém „půldruhé strany“, tvořený jednou velkou stranou moci a několika drobnými uskupeními s prakticky stejnou politickou orientací.

Skutečný systém více politických stran, o jehož zakořenění na ruské půdě se tolik zasazovali demokraté a o nějž osobně usiloval i prezident Jelcin, se zhroutil. V Dumě vznikla konfigurace, která jakékoli spory a diskuse vylučovala. A Putin to krátce po volbách celé zemi taky jasně řekl: parlament není diskusní klub, ale místo pro zákonodárnou činnost; proto je on sám spokojen, že nová Duma je právě takováto, tedy nediskusní.

Krutou ironií našich moderních dějin tedy najednou bylo, že komunisté, kteří v dolní komoře ruského parlamentu získali 41 křesel a společně s kolegy z jednomandátových okruhů jich měli 53 (tady ovšem taky vyklidili pozice, protože 12 křesel z více než stovky okruhů bylo přesně dvakrát méně než v předchozích volbách), se najednou ve čtvrté Státní dumě stali nejumírněnější a nejracionálněji uvažující silou. Komunisté, svržení společně s pomníkem Felixe Dzeržinského na Lubjance sotva před dvanácti lety, se koncem roku 2003 změnili v jedinou naději všech demokratů Ruska.

Už jen to napsat je pro mě těžké. Ale stalo se.

Později se čistě aritmetické poměry v Dumě mírně proměnily, protože poslanci migrovali z jedné frakce do druhé, ale hlavní vektor politického života zůstal zachován. Všechno, absolutně všechno, co si přála prezidentova administrativa, tato Duma pohodlnou většinou odhlasovala. Ústavní většinu 301 hlasu, která by umožnila měnit i základní zákon země, Jednotné Rusko v prosinci 2003 sice nezískalo, ale to už nic neznamenalo – faktickou ústavní většinu si Kreml stejně udělal.

Přesně takhle to bylo – UDĚLAL. Volby byly vykonstruované, proběhly s četnými vadami a porušováním zákona a v tomto smyslu byly prostě zfalšovány, ale i kdyby se jejich výsledky někdo pokoušel sebevíc zpochybňovat, nebylo to nic platné – byrokrati už měli soudní moc pod kontrolou, a tak jediný ruský soud včetně Nejvyššího „ve snaze zabránit destabilizaci v zemi“ (takhle se u nás říká soudnímu posvěcení lži) nakonec výsledky parlamentních voleb ani jednou nezpochybnil, bez ohledu na nezvratnost důkazů, které strana žalující předložila.

Tzv. administrativní rezerva[3] byla při těchto volbách využita stejně, jako to bývalo dřív, v sovětských dobách, ale v prezidentských volbách roku 2000 nebo v roce 1996, kdy bylo třeba znovu zvolit zchátralého a nemocného Jelcina, byl vliv této rezervy taky značný. Tentokrát však moc překročila veškeré rozumné meze. Postsovětské úřednictvo nadšeně splynulo v Jednotném Rusku – přesně jako v dobách KSSS. V tomto ohledu vzkřísil Putin sovětský systém tak, jak to neudělal žádný z jeho předchůdců, protože něčeho takového se nedopustil ani Gorbačov, ani Jelcin. Putinovo know-how spočívalo v tom, že upevňování Jednotného Ruska bylo provázeno jásavým „hurá“ – činovníkům všech stupňů se líbilo stát se členy nové KSSS a bylo vidět, že po „tatíčkovi“, který by za ně všechny myslel, se jim opravdu stýskalo.

Stýskalo se ovšem i lidu, který se od demokratů dobrého slova věru nedočkal. Proto taky nikdo neprotestoval. Hesla o krvežíznivých zbohatlících, kteří rozkradli národní bohatství a nás tu nechali s holým zadkem, tedy hesla ukradená komunistům, se velice líbila – tím spíš, že tentokrát pod nimi stál někdo jiný než komunisté.

Pravda je i to, že v roce 2003 většina Rusů s potěšením uvítala také zprávu, že úsilím členů strany Jednotné Rusko skončil za mřížemi Michail Chodorkovskij.

Takže administrativní rezerva sice zafungovala, ale zároveň jen podpořila hlas lidu. A neponechala místo náhodám.

Osmého prosince se brzy ráno, už málem naposledy, v pořadu televize NTV Svoboda slova (který byl – s prezidentovým komentářem „K čemu je nám pořad, v němž vystupují političtí ztroskotanci?“, mínícím Javlinského, Němcova a další poražené liberály a demokraty – brzy nato zrušen) sešli politologové, aby na televizní obrazovce komentovali neustále přicházející volební výsledky. Byli viditelně nervózní. Igor Bunič mluvil o „krizi liberalismu v Rusku“, o tom, jak se „najednou, přímo v průběhu předvolební kampaně, vynořilo v podobě případu Jukos protioligarchické téma“, a jak oficiální výklad tohoto tématu „podpořila značná část veřejnosti“. O nahromaděné nenávisti velice mnoha voličů, „zejména těch slušných, ale zároveň takových, že k Žirikovi by se nepřidali…“. A také o tom, že eklektické „Jednotné Rusko shromáždilo všechno a všechny do jednoho chumlu, v němž se nakonec ocitli jak Sacharov, tak Vyšinskij“. Právě Bunič předpověděl, že „v současné mocenské elitě bude chybějící liberály kompenzovat prezident“… Vjačeslav Nikonov, který se už o pár měsíců později promění v zuřivého Putinova apologetu (jakých se ostatně mezi politology vyrojí plno), k Buničovým výrokům dodal, že „k volebním urnám nepřišli mladí lidé, což je hlavní důvod porážky demokratů… Rusům je zkrátka bližší Ivan Hrozný a Stalin“.

K Nikonovovi jsem se odjakživa chovala velmi podezíravě, dokonce i v dobách, kdy to byl zapřisáhlý demokrat a jelcinovec – vadila mi jeho faleš a koneckonců i rodina, z níž pochází. Nikonov je vnuk Vjačeslava Molotova, jednoho z hlavních obsluhovatelů Stalinovy krvavé mlýnice. Stalin nechal Molotovovu ženu zavřít jako „nepřítele lidu“ a jeho samého nutil klanět se mu až k zemi, což Molotov taky účinlivě dělal. Není ode mě samozřejmě pěkné soudit někoho na základě takovéto rodinné anamnézy, ale z Nikonova neustále vanula ochota k servilitě a kompromisu, znamenajícímu víc než život sám, a samozřejmě k pootočení korouhvičky přesně podle okolností… Možná nemám pravdu, ale co si má člověk počít, když to v něm vězí jako hřebík?

Televizní noc na NTV pokračovala. Její tón byl pohřební, ve vzduchu už bylo cítit předzvěst příštích bouří a zdálo se, že lidé, kteří seděli ve studiu, nechtěli ani tolik bojovat jako se před oněmi bouřemi rovnou schovat. Bývalý politický poradce Borise Jelcina z počátku let devadesátých Georgij Satarov trval na tom, že o toto vítězství se postarali „nostalgičtí voliči“, lidé, jimž se stýskalo po Sovětském svazu. No a co? Všichni hodně spílali demokratům. Obzvlášť řízný byl spisovatel Vasilij Aksjonov: „Liberálové nevyužili případu Jukos k tomu, aby na něm společnosti demonstrovali, co se může stát, když oligarchové narazí na oligofreniky.“ Spisovatel měl naprostou pravdu. Ale co to všechno bylo platné? Jistě, demokrati se za Chodorkovského nebili, pořád jen cosi huhlali a vysvětlovali, ale nebili se za něj. A tak jim lidi ani neuvěřili, že by to snad mohli myslet doopravdy…

Jenže co si počít dál? Když se nám svobod dostalo shora a demokraté si pro záruky těchto svobod vytrvale běhali do Kremlu, čímž de facto vyslovili souhlas se státní regulací liberalismu pod taktovkou Kremlu; když se tito lidé neustále uchylovali ke kompromisům, tak si své nakonec vyběhali…

Dne 25. listopadu jsme společně se skupinou několika dalších novinářů seděli u Grigorije Javlinského a rozmlouvali s ním. Možná pět hodin. Javlinskij byl naprosto klidný a skálopevně přesvědčený, že on se do Dumy dostane. Vypadalo to nadutě a zároveň jako výsledek kompromisů, jichž dosáhl v prezidentově administrativě. Hlavní kompromis vypadal takto: moc poskytne ze své administrativní rezervy přesně tolik, aby se Jabloko po volbách v Dumě udrželo, ale Javlinskij a jeho strana se výměnou budou muset vzdát některých svých hesel a požadavků. Mně osobně, stejně jako mnoha dalším, kteří až doposud pro Jabloko hlasovali, ty kompromisy zněly jako škrábání nožem po skle.

„Proč už nemluvíte o čečenské válce? Proč se o tomto problému v této předvolební kampani nezmiňujete?“

„Včera v živém vysílání jsem s tímto problémem přišel. Řekl jsem, že je to po všech stránkách zločin. Že v posledních několika týdnech tam zahynulo stejně lidí jako za poslední tři roky. Že politici, kteří tvrdí, že v Čečensku ‚znovuožívá ruská armáda‘, nesou plnou osobní a politickou odpovědnost za to, co říkají a kam společnost ženou.“

„Ten včerejšek, to byla výjimka. Co je to vlastně politická odpovědnost?“

„To znamená, že když máme svobodné volby, musí takoví politici svým voličům vysvětlit, proč před čtyřmi lety začátek války podpořili. Jsem toho názoru, že obrovskou úlohu v rozpoutání této války sehrál Svaz pravicových sil. SPS byl jedinou silou v zemi, která může být s jistými výhradami označena jako občanská a demokratická, jenže právě toto politické uskupení prohlásilo, že v Čečensku se obrozuje ruská armáda a že každý, kdo si myslí něco jiného, je zrádce, který vráží do zad ruské branné moci nůž.“

„S kým by Jabloko mohlo uzavřít alianci proti čečenské válce?“

„Teď? To nevím. Kdyby SPS dnes konstatoval, že tehdy šlápl vedle, dalo by se o možnosti takového bloku uvažovat. Ovšem v podmínkách, kdy si Němcov hraje na anděla míru a Čubajs nás všechny školí o tom, co je to idea liberalismu, tak s nimi na tohle téma vážně jednat nemohu, to se na mě nezlobte. A s kým jiným bych jednal, to opravdu nevím.“

„Jenže SPS přece druhou čečenskou válku nerozpoutal…“

„SPS ne, ale rozpoutal ji Putin, jehož oni v prezidentských volbách podpořili. A tu válku tak legitimizovali. Například pro inteligenci a pro celou střední třídu.“

„Takže svazek s SPS se vám asi uzavřít nepodaří…“

„My o něj ani neusilujeme. Nejde o to, že nejsme s to vytvořit opozici s SPS, my ji nemůžeme vytvořit ani s vámi. Vy všichni si pořád jen vymýšlíte, kdo by se s kým měl spojit, jak to udělat, aby se Zjuganov dokázal dohodnout s Javlinským… Jenže to přece nejde. Jde o to, aby tu konečně byla opozice, které se nebudou rozjíždět nohy. Tady přece nejde o nějaké moje přátelství s Němcovem či Čubajsem – tohle není pimprlové divadýlko. Kdybych šel do Dumy nikoli s tím, že budu mít nějakých šest osm procent hlasů, ale s jistotou, že budu mít třeba patnáct procent, tak by všechno tohle sjednocování šlo samo, protože velké kuličky se přitahují. A všichni by se nad nějakým společně řešitelným problémem dali dohromady.“

„Vy ale přece taky s leckým jdete na kompromis, který je pro vás výhodný. Jistě, s SPS jste teď na nože a do spolků s nimi se vám nechce. Ale s prezidentem a jeho úřadem jste přece na kompromisy šel, abyste si alespoň kousek administrativní zálohy vyzískal pro sebe. Pokud jsem dobře pochopila to, o čem se všude hodně špitá, tak tím kompromisem je právě válka v Čečensku. Vy jste prostě slíbil, že do Čečenska v předvolební kampani moc vrtat nebudete – a za to dostanete ta svá procenta…“

„Nezneužívejte fám, to není pěkné. To by nebylo správné. O vašich novinách[4] se zase říká, že přestože o Čečensku nikdo psát nesmí, váš list jako jediný za to nikdo rušit nebude. Protože se proslýchá, že jste se s mocí domluvili – aby měla možnost jet do Štrasburku, mávat vašimi novinami nad hlavou a volat: Tak vidíte, že je u nás svoboda tisku, jen se podívejte, co se tady píše o Čečensku… A já taky nemudruju nad tím, proč to tak je.“

„No dobře, ale odpovězte přímo na mou otázku.“

„Na takovouto dohodu či kompromis jsem nepřistoupil nikdy. A ze zásady přistoupit nemůžu.“

„Ale taková jednání jste s kremelskou administrativou vedl, ne?“

„Ne. Nikdy. Jisté návrhy přišly v září 1999. Šlo o peníze. Které mi nabízeli.“

„Kdo?“

„Administrativa.“

„Ta ale přece sama o sobě žádné takové peníze nemá. Tak kdo vám je nabízel?“

„K takovým detailům jsme se vůbec nedostali. Protože jsem řekl, že něco takového je pro mě nepřijatelné. Řekl jsem, že proti Putinovi nic nemám, ale že jsem ho viděl prvně v životě a že nemohu nikomu dát záruku, že se v duchu našich případných úmluv bude chovat třeba za půl roku. Tak mi řekli, že tahle se se mnou domluvit nemůžou. Když se pak konala první schůzka předsedů parlamentních frakcí, sedělo se podle získaných mandátů. Jeden z nejvyšších kremelských činovníků mi tehdy řekl: No vidíte, a mohl jste sedět támhle… To se prostě nedá nic dělat, odpověděl jsem na to. No a tentokrát už se podobné debaty neodehrávaly vůbec.“

„Kdy jste naposledy mluvil s Putinem?“

„Jedenáctého července. Kvůli Chodorkovskému a policejním prohlídkám v Jukosu.“

„To bylo z vaší iniciativy?“

„Ano. V Kremlu se sešla celá Státní rada a předáci frakcí. Probíraly se tam ekonomické otázky a podobně. Asi v půl jedenácté večer zasedání skončilo a o hodinu později jsme se s Putinem sešli u něj doma. Protože na konci toho zasedání jsem mu řekl, že s ním potřebuju okamžitě mluvit. Probírali jsme různé věci, ale klíčovou záležitostí byl Chodorkovskij.“

„Měl jste toho 11. července pocit, že prezident tuhle věc požene až do konce?“

„Ano.“

„A chápal jste, že Chodorkovskij půjde sedět?“

„To se předem odhadnout nedalo. Bylo ale jasné, že je to hodně vážné, jen se nedalo předpovědět, jakou konkrétně to nakonec dostane podobu. A víte, kdy jsem pochopil, že Chodorkovskému se stane něco hrozného? Když Financial Times otiskly obrovský článek se třemi fotografiemi – Chodorkovského, Fridmana a Abramoviče – a s velikánským titulkem, což se v těchto novinách stává jen zřídka. Mluvilo se tam o tom, jak všechna svá aktiva převádějí ven, a Fridman řekl, že oni prostě nedokážou vytvářet moderní společnosti, že tady u nás jsme si jako slušní manažeři počínali v dobách kalných vod, kdežto dnes už si s tím neporadíme.“

„Já tedy moc nechápu, proč by článek ve Financial Times mohl nějak ovlivnit definitivní rozhodnutí – tedy to zatýkání v Novosibirsku přímo na letištní ploše a tak dále. To si myslíte, že prezident předtím nic nevěděl?“

„Prezident vždycky věděl všechno. Protože prezidenti vždycky všechno vědí. Naděje, že jim řeknete něco nového a nějak je poučíte, je jen utopie.“

„Vy osobně už jste se smířil s tím, že Putin vyhraje i druhé prezidentské volby?“

„Ten vyhraje i tehdy, když já se s tím nesmířím.“

„Ale teď jste přece mluvil o alternativě, která se vynořila v souvislosti se štvanicí na Chodorkovského…“

„To všechno se uvidí u voleb. Dokonce i když Jednotné Rusko získá 141 %, komunisti 13, my 5,5, Žirinovskij 8 nebo 9 a mezi námi se bude potácet SNS, tak Putinovy preference v březnu se dají odhadnout na 90 %.“

„Jaké jsou vaše reálné šance?“

„Jak já to mám vědět…? Naše vlastní průzkumy za naše vlastní peníze ukazují, že máme tak 8–9 %. Jakmile se tu začne mluvit o volbách, každý hned mluví o tom, jak se připíše tuhle a pak támhle a že tomu všemu dohromady se říká řízená demokracie. To pak lidem bezmocně klesnou ruce.“

„Jenže já mám pocit, že vám už taky bezmocně klesají ruce: ‚Co já můžu dělat, když mám v Dumě patnáct poslanců?‘ Uvědomte si ale, co se stalo v Gruzii – když lidi výsledky zfalšovaných voleb nepřijali, tak situaci změnili neparlamentními postupy. Nemáte to třeba udělat taky tak? Nemáme to udělat my všichni? Jste připraven i na takovéto neortodoxní metody?“

„Ne, k ničemu takovému se uchylovat nehodlám. Protože vím, čím takovéhle pokusy v Rusku končí. Krví. Krví, která nebude moje. A já nechci, aby lidé ve jménu změny situace prolévali krev, která nebude moje.“

„Jenže oni zaplatí i tak! To je cynické.“

„Je to otázka mé osobní politické odpovědnosti. Rozhodně se nikdy nesnížím k něčemu, co jsem zažil ve třiadevadesátém.“[5]

„Ale v Gruzii se to přece stalo!“

„Počkejte, tam ještě nic neskončilo, tam to naopak teprve začíná. A zatím nikdo neví, co vlastně. Uvidíme. Dá Bůh, že se to obejde bez krve. Ale dost o tom pochybuju.“

„A co komunisti? Nevyjdou do ulic třeba oni?“

„Už jsme byli vespolek postupně poučeni, že komunisti dostanou tak 12–13 %. To je všeobecný názor, mluví o tom všichni. A já to nevylučuji. Protože co do obsahu je Putin velmi zdařile nahradil sám. Takže možná nakonec do ulic vyjde Jednotné Rusko – až zjistí, že nedostalo 38 %, jak mu bylo slibováno, ale jen 35… Jinak tu masové strany nemáme. Neexistují… Po roce 1996 je zformování politické opozice v Rusku věc zhola nemožná. Příčinou první je to, že tu chybí nezávislý soudní systém – a opozice se svého práva může domáhat jedině u nezávislých soudů. Za druhé nemáme opravdu nezávislá velká média celonárodního významu, čímž samozřejmě myslím první a druhý program celostátní televize. A za třetí scházejí nezávislé finanční zdroje. Ty tu prostě nejsou. Jakmile je v Rusku třeba financovat něco opravdu podstatného, tak na to nejsou peníze. No a když tyto tři základní předpoklady chybí, pak je vybudování akceschopné opozice v zásadě nemožné. Což je jeden z nejvýraznějších důkazů neexistence demokracie v Rusku, protože demokracie bez opozice je nemyslitelná. Jenže vznik opozice vyžaduje odpovídající předpoklady. Není možné být v opozici a zároveň brát peníze od lidí, kteří jsou všemi póry propojeni s mocí. Před Basmanským soudem[6] pak není možné trvat na svém a dokazovat, že moc si počíná nesprávně. Není možné v celostátním měřítku zveřejnit ta či ona fakta, která dokazují, že se moc dopustila chyby nebo dokonce zločinu. Všechny předpoklady pro vytvoření politické opozice byly zničeny v šestadevadesátém. V mnoha ohledech jsme tak učinili dokonce dobrovolně. Dnes už neexistuje ani teoretická možnost třeba na uspořádání stotisícové demonstrace. To se dnes udělat nedá. Nikde v Rusku. Protože kdyby Moskvou prošla stotisícová demonstrace, v jejímž čele by šli předáci dvou či tří politických stran, tak bychom ani žádné neparlamentní metody nepotřebovali. Jenže lidi už do ulic nepůjdou. Už se zklamali. V něco doufali, s něčím počítali, něčemu věřili, jenže z toho nakonec nebylo nic. Naposledy demonstrovali, když chtěli zachránit televizi NTV, jenže to dopadlo, jak to dopadlo…

Zvláštnost dnešního zřízení už nespočívá v tupé konfrontaci moci s opozičními náladami, jako to bylo v době totality, kdy systém veškeré demokratické instituce prostě zničil, ale v tom, že tento systém si všechny občanské a veřejné instituce přizpůsobuje pro své záměry a cíle. V jejich adaptaci. No a kdo se nechce adaptovat, toho nahradíme. Kdo nechce být nahrazen, musí si to zatraceně dobře rozmyslet… Devadesát pět procent všech problémů se řeší metodou adaptace nebo náhrady. Když se moci nelíbí Svaz novinářů, nahradí ho Media-svazem. Když se jí nelíbí NTV s tímhle vedením, vytvoří si NTV s jiným. A hotovo, nazdar.

Já přece vím, jak by to dopadlo s vašimi novinami, kdyby se rozhodli, že se na ně podívají. Začali by si kupovat vaše lidi a vyvolali by vzpouru zevnitř – trvalo by to samozřejmě dlouho, kolektiv máte dobrý, ale postupně by začaly odněkud proudit pro některé lidi peníze, všelijaké výhody, sbližování s mocí… Zkrátka by nastaly rozpory, skupinkaření a všechno by se začalo sypat. Takhle to bylo v NTV. Gleb Pavlovskij to říká správně – oni zabili veřejnou politiku. Přesně takhle to je. A ještě něco – tahle moc záměrně vytváří dvojice. Aby se každý měl kým zabývat. Strana Vlast ať se přetahuje s komunisty. SPS s Jablokem. Lidová strana s Jednotným Ruskem.“

„Dobře, ale když takhle kombinují, tak se přece něčeho bojí, ne?“

„Oni kombinují, aby se nic neměnilo.“

„Budiž, ale co se vůbec může změnit, je-li situace taková, jak jste ji popsal?“

„To oni nevědí to CO. Bojíte se například požáru? Ne, požárů se nebojíme, my jen zavedeme protipožární opatření. Moc jedná v duchu svých korporativních zájmů. Moc nechce zůstat bez moci, to je pro ni nebezpečné a ona to moc dobře ví.“

„Jaký je teď váš hlavní úkol?“

„Náš hlavní úkol je konzervativní. Musíme uchovat vektor. Ten vektor, který se v Rusku zrodil koncem osmdesátých let. Teď se opravdu pokoušíme jen o jeho uchování, abychom v budoucnu snad mohli něco podniknout. Pokud se teď nedostaneme do Dumy, a tento vektor tudíž nezachráníme, pak z ruské politiky vymizí navždy. Já si ale myslím, že ten vektor uchován bude. Moje strana je živý organismus. Jakmile ji jednou rozeženete, bude po všem, živý organismus zemře. Pokud bude tento organismus zabit, bude to znamenat, že zmizí strana, pro niž jsou hlavními principy lidská práva, svoboda a úcta k člověku. Přežije naše strana, když se nedostaneme do parlamentu? Určitě tu zůstane nějaká setrvačnost, protože máme už 70 tisíc členů, ale nemyslím si, že by se podařilo ji opravdu uchovat. Protože na čem má budovat strana, která není zastoupena v parlamentu?“

„A není pak lepší ilegalita?“

„V Rusku znamená odchod z běžné parlamentní politiky odchod do disentu. To je sice konání ušlechtilé, ale není to politika. Má úcta k disidentům byla vždy bezmezná a odjakživa jsem se snažil se jim vyrovnat, ale to není politika.“

„Jaké jsou tedy konzervativní cíle Jabloka do roku 2008?“

„Nevím. Až podle toho, jak se situace bude utvářet. Protože kdo je dnes ochoten vyjít na Senátní náměstí?[7] Tohle je země, kde na to Senátní náměstí každý posílá někoho jiného… A když pak zavoláte, že byste potřebovala pomoct, tak se ukáže, že nikdo nemá čas, všichni mají moc práce… A všechno se rázem sesype. Co se stane, když se Jabloko nedostane do Dumy? To bude znamenat, že na Prvního máje nebudeme stát na tribuně mauzolea. Což bude pro všechny oblasti země velevýmluvný signál, že je konec… Poměry v Dumě dnes ukazuje mauzoleum. Všichni se dívají – a už to vidí: Aha, tak první po Bohu je tenhleten, druhý támhleten… A to se pak taky respektuje, to je reálný ukazatel dělby moci. Venkov naši sílu a to, s kým je třeba se paktovat, posuzuje podle situace v Dumě a podle toho, jak často se kdo objevuje ve vysílání prvního programu státní televize.“

Javlinskij se do Dumy nedostal.

Máme tedy mluvit o krizi ruského parlamentarismu v dané historické etapě, za vlády prezidenta Putina?

To rozhodně ne. Za Putina už přišel jen konec jistého procesu. A rozhodně se tak nestalo proto, že Javlinskij u voleb neuspěl. Za prvé se stalo to, že „zákonodárná a výkonná větev moci splynuly v jednotnou vertikálu“, jak to přesně pojmenovala naše nejlepší politoložka Lilija Ševcovová. Je to zkrátka remake sovětského systému. Výsledkem tohoto faktického splynutí se z Dumy stala jen dekorativní zástěrka, za kterou se razítkují Putinova rozhodnutí.

Druhým, ještě důležitějším důvodem nikoli krize, ale konce, je to, že lidi s tím vším souhlasí. Nikdo se ani nenadzvedl. Nepřišly ani demonstrace, ani masové protesty, ani projevy občanské neposlušnosti. Národ to celé sežral a souhlasil s tím, že bude žít nikoli bez Javlinského, ale bez demokracie. Smířil se s tím, že z něj moc udělala blbce. Podle sociologických průzkumů Všeruského ústředního ústavu pro průzkum veřejného mínění 12 % Rusů označilo za nejúspěšnější debatéry v předvolebních televizních pořadech představitele Jednotného Ruska, přestože ti se televizních debat jednoduše vzdali – přísně vzato neměli co říct, a tak lidu jen oznámili, že „za ně mluví konkrétní činy“. Jak ale poznamenává již citovaný spisovatel Aksjonov: „Voličské masy zkrátka řekly: Ať to je, jak to je.“

Tedy ať tu existuje novodobý Sovětský svaz – mírně přebarvený a vyspravený, nepatrně modernizovaný, ale přece jen Sovětský svaz se svým byrokratickým kapitalismem, kdy hlavním oligarchou země bude úředník, který bude vždy mnohem bohatší než soukromý vlastník či kapitalista.

A přišlo vystřízlivění. Když je tu znovu Sovětský svaz, tak to znamená, že Putin zvítězí i v březnu 2004. Náš osud byl předurčen. Tohle pochopila i Putinova administrativa, ztratila veškeré zbytky studu a v následujících měsících až do 14. března 2000 si s lidem své země dělala, co chtěla. Veškeré kontrolní a regulační mechanismy ve státě se zhroutily a zbyl jen jediný – prezidentovo vlastní svědomí. To však bylo z důvodů přirozených a profesionálně-vzdělanostních dosti omezené.

9. PROSINCE

V 10.53, když se Moskvané hrnuli do práce a za nákupy, u hotelu Nacional, tedy jen pár metrů od Státní dumy, odpálila nálož na vlastním těle teroristka. „Kde je tady ta Duma?“ zeptala se náhodného kolemjdoucího a odpálila se. Na asfaltu se dlouho povalovala čínská hlava bez těla – v okamžiku výbuchu sebevražednou útočnici míjel turista z Číny. Lidé zděšeně ječeli a volali o pomoc, ale policisté, kterých je v těchto místech pořád plno, prvních dvacet minut k místu činu vůbec nešli; báli se, aby nenásledoval další výbuch. Teprve po půlhodině přijelo několik sanitek a doprava na Mochové, kde hotel Nacional stojí, byla zastavena. „Teroristovi ráno stačí se jen opásat, a může vyrazit,“ začalo se chmurně vtipkovat po celé Moskvě.

10. PROSINCE

O teroristických aktech a jejich okolnostech hovoří málokdo. Zato probíhá nová předvolební kampaň – Rada federace stanovila termín volby Vladimira Putina.

A Putin začal okamžitě tvrdě pracovat a využívat nejrůznějších historických dat a významných dnů, aby zemi i světu sebe sama prezentoval jako nejdůležitější osobnost Ruska v tom kterém ohledu, v závislosti na tom, co si veřejnost zrovna připomínala. Na Den chovatelů ze sebe udělal legendárního chovatele. O Dni stavbařů se zase stal prvním zedníkem země. Je to samozřejmě k smíchu, ale přesně takto si kdysi počínal Stalin.

Jenže 10. prosince je jako na potvoru Mezinárodní den lidských práv, a tak si Putin do Kremlu sezval naše (dle Putinova uvážení) nejznámější obhájce lidských práv – na jeho „pracovní setkání“ se členy komise pro lidská práva (její šéfkou je Ella Pamfilovová, v jelcinské minulosti demokratka).

Seznam lidí, které si Putin pozval, vypadal takto: dětský lékař Leonid Rošal (mluvil minutu, výhradně o své lásce k prezidentovi), Ludmila Alexejevová z moskevské Helsinské skupiny (mluvila pět minut o administrativní rezervě v průběhu parlamentních voleb a Putin se s ní nepřel), Ida Kuklinová ze Svazu výborů vojáckých matek Ruska (tři minuty o zneužívání vojáků základní služby na otrocké práce a jiných armádních hrůzách), Valerij Abramkin z Veřejného centra pro prosazování reformy trestního práva (pět minut o tom, co se děje v ruských nápravných zařízeních, se Putinovi líbilo nejvíc ze všech), Ella Pamfilovová (ta dostala slovo jako první a hovořila ze všech nejdéle, konkrétně o naprosto nedostatečných kontaktech obhájců lidských práv s justičními orgány), Mara Poljakovová z Nezávislé právní expertní skupiny (tři minuty o tomtéž), Světlana Gannuškinová z hnutí Memoriál a z výboru Občanská výpomoc (tři minuty o praktických důsledcích uplatňování nového zákona o občanství), moskevský zmocněnec pro práva dítěte Alexej Golovaň, poradkyně Ústavního soudu a jeho bývalá soudkyně Tamara Morščakovová (sedm minut konkrétních návrhů metodiky občanské kontroly nad státní mocí), petrohradský obhájce lidských práv Boris Pustyncev, Alexej Simonov (tři minuty o svobodě slova a postavení novinářů ve společnosti), Sergej Borisov a Alexandr Auzan ze Spolku spotřebitelů (o ochraně drobného podnikání).

Na druhé straně barikády z obou stran po Putinově boku seděli šéf kremelské administrativy Dmitrij Medvěděv, jeho zástupce Viktor Ivanov, ruský generální prokurátor Vladimir Ustinov, ministr vnitra Boris Gryzlov, ministr spravedlnosti Jurij Čajka, ministr pro záležitosti médií Michail Lesin a zástupci tří soudů, Ústavního, Vrchního a Nejvyššího – Valerij Zorkin, Valentin Lebeděv a Alexandr Jakovlev. Chvilku byl přítomen i ředitel FSB Nikolaj Patrušev, ale protože pro něj se tu žádná role nenašla, brzy odešel.

Všichni obhájci lidských práv svorně plísnili generálního prokurátora Ustinova a neustále na něj útočili. V přestávkách mezi jednotlivými vystoupeními se téhož dopouštěl i sám Putin, který ovšem své předřečníky vinil z přílišné emotivnosti a mírnil je. Tamara Morščakovová do této debaty neustále vstupovala a vyslovovala kvalifikovaný právní názor na to, co bylo právě řečeno. Když se debata stočila k práci soudnictví s mladistvými, Morščakovová podotkla, že je naprosto nezbytné, aby mladistvého během vyšetřování i soudního procesu neustále doprovázel sociální pracovník (což je myšlenka neoriginální, stará a v mnoha zemích světa prověřená dlouholetou praxí, ale v Kremlu zněla jako naprosté novum). Generální prokurátor Ustinov reagoval v tom smyslu, že „naše zákony s něčím takovým nepočítají“. Morščakovová příkře odsekla, že zákony, o nichž Ustinov mluví, prostě neexistují… Z čehož tedy vyplynulo, že generální prokurátor si buď všechny zákony nepřečetl (což by samozřejmě byl nonsens), anebo toto shromáždění úmyslně mystifikoval. Předpokládat eventualitu druhou je těžké, byl tu přece i Putin, a tak zbývá jen ta první, s úřadem generálního prokurátora neslučitelná…

Většina toho, co během schůzky vyslovil Putin i jeho pobočníci, byla rázu osobního. Což se tak čistě náhodou mohlo stát věcí veřejnou.

„Něčeho se dá dosáhnout jedině za předpokladu, že ONI něco pochopí na základě osobní zkušenosti,“ řekla po schůzce jedna z našich nejdůslednějších a nejnekompromisnějších obhájkyň lidských práv Světlana Gannuškinová. „Když šel Putin telefonovat s Bushem, přistoupila jsem k zástupci šéfa kremelské administrativy a vedoucímu mezirezortní pracovní skupiny pro rozvoj migračního zákonodárství Viktoru Ivanovovi. A právě o té migraci jsme si popovídali. Najednou se ukázalo, že pokud jde o institut uplatňování přechodně a trvale hlášeného bydliště, jsme oba téhož názoru – nelíbí se nám. Za okamžik se ale ukázalo, že žena Viktora Petroviče nedávno strávila pět hodin ve frontě, když chtěla přihlásit k přechodnému pobytu své přátele, kteří k ní přijeli do Moskvy na návštěvu. Byla vzteky bez sebe…“

Teprve v tomto okamžiku zástupce šéfa kremelské administrativy pochopil zrůdnost obnovení sovětského systému policejních přihlášek k pobytu. A rozhodl se proti němu bojovat. Právě takto, skrze utrpení vlastní ženy, dospěl Viktor Petrovič k rozhodnutí, že tento zásadní problém celostátního významu je třeba řešit. On, generál Federální bezpečnostní služby, Gannuškinové navrhl vytvoření společné pracovní skupiny, která by se zabývala reformou současné praxe policejních přihlášek. Viktor Petrovič jí nakonec řekl: „Zavolejte mi, nadiktujte seznam členů skupiny a můžeme na tom začít pracovat společně.“

Uveďme ještě jeden příklad vítězství osobního prožitku nad nezájmem o hrůzy našeho každodenního života: bojovník za práva vězňů Valerij Abramkin vyprávěl prezidentovi příběh dvou nezletilých nezákonně odsouzených dívenek, jejichž nezletilosti si nepovšiml ani soud, ani správa příslušné věznice. To se zjistilo, až když obě dívky postrkem přivezli do pracovně-nápravného tábora. Teprve pak je propustili. Putin zareagoval nad očekávání živě a v jeho očích se blýsklo cosi málem lidského. Ukázalo se, že jeho rodina se setkala s podobným případem dvou poškozených dívenek a že paní Putinová se o ně teď stará… Že by s náhledem na problémy trpících lidí dokázaly pohnout jen takovéto osobní asociace? Prezidentova rodina pomáhá dvěma dívkám poznamenaným zločinem, díky čemuž prezident začíná bojovat se zločinností a je schopen porozumět Abramkinovi…? To by ovšem byla úroveň tety Máši od našich vrat.

„No ano, mám takový pocit, že o některých problémech má prezident jen velice povrchní a nekvalifikované informace. A nic s tím nedělá,“ domnívá se Světlana Gannuškinová.

Vcelku celá tahle debata vypadala tak, že obhájci lidských práv vypovídali o svých potížích ve styku s představiteli silových ministerstev a justičních orgánů, načež následovaly stručné odpovědi pozvaných představitelů těchto státních struktur a prezidentovy repliky. Putin po většinu času jen poslouchal, a když něco říkal, prezentoval se jako… pravičák. Proměnil se v nositele pravicových názorů. Tak trochu podle zásady: „Když pravice v podobě Jabloka a SPS prohrála, stanu se pro vás pravicí já sám. Jakož i demokratem.“ Inu, předpovědi politologů z povolební noci se zkrátka splnily.

Což byl asi hlavní důvod Putinova setkání s obhájci lidských práv – aby jim ukázal, že on je jako oni. Putin je výtečný imitátor: je-li toho zapotřebí, stane se vámi, je-li zapotřebí opaku, stane se vaším protivníkem. Část právních buditelů této Putinově mimikrii a schopnosti vypadat jako oni podlehla a bez ohledu na zásadní rozdíl v pohledu na problémy, o něž tu šlo, mu málem padla k nohám.

V jednom okamžiku kdosi z té skupiny prostomyslně vyhrkl: „Já mám takový pocit, že nám rozumíte mnohem líp než lidé ze silových struktur.“ Putin nehnul brvou a rovnou vypálil: „To proto, že uvnitř jsem demokrat.“

Štěstí obhájců lidských práv z průběhu tohoto setkání dál utěšeně vzkvétalo. „Na okamžik“ si vzal slovo i doktor Leonid Rošal. „Mám vás rád, Vladimire Vladimiroviči,“ řekl jako obvykle na úvod. Vladimir Vladimirovič sklopil oči a doktor pokračoval: „A nemám rád Chodorkovského.“ Vladimir Vladimirovič mírně zprkeněl – kdo ví, co z tohohle Rošala nakonec vypadne. A opravdu, loď doktorovy výmluvnosti už se hnala proti útesům: „Jenže přestože vás mám rád a Chodorkovského rád nemám, nejsem ochoten vidět ho za mřížemi. To není žádný vrah. Ten by vám přece nikam neutekl…“

Prezidentovi naskočily na lícních kostech boule a společnost už o Chodorkovském ani nemukla – jako by Putin byl smrtelně nemocný otec a Chodorkovskij jeho ztracený syn. Obhájci lidských práv nepřešli do útoku, což by bylo přirozené, ale naopak stáhli ocasy mezi nohy. Pomyslná obloha se zatáhla mračny a našel se už jen jediný člověk, který se po tomhle lapsu s Jukosem a jeho šéfem odvážil alespoň zmínit další téma, o němž se na důtklivou žádost prezidentova okolí mluvit nemá, protože to je hned ve varu – Světlana Gannuškinová zavedla řeč na Čečensko.

Na závěr své promluvy, která byla předem projednána s prezidentovými poradci a týkala se problémů migrace, Gannuškinová řekla, že chápe, že prezident nemůže reagovat na jednání o Čečensku, a že mu proto jen předá knížku, kterou právě vydala společnost obhájců lidských práv Memoriál. Knížka se jmenuje Tady žijí lidé. Čečensko – kronika násilí.

Bylo to nečekané a Putinova svita už nemohla nic dělat. Putin knihu převzal a zcela nenadále se pro ni viditelně zaujal. Dokonce si v ní po celou tu dobu listoval, přestože setkání začalo v šest večer a končilo v půl jedenácté. A nakonec zabrousil na čečenské téma sám.

Gannuškinová k tomu řekla:

„Za prvé je přesvědčen, že ve jménu boje proti terorismu je potlačení lidských práv myslitelné, že existují důvody, které opravňují k nedodržování zákona, dokonce k jeho opomíjení. A za druhé mi během toho listování řekl: Tohle není napsáno tak, jak by být mělo. Kdybyste psali tak, aby vám lidé rozuměli, tak by za vámi šli a vám by se tak dostalo možnosti reálného tlaku na státní moc. Jenže když to vykládáte takhle, tak je to nemyslitelné.“

Tahle poznámka se samozřejmě nevztahovala k Čečensku, ale k SPS a Jabloku a jejich volebnímu debaklu.

„Má pravdu,“ dodala k tomu dávná „jabločnice“ Gannuškinová, která po dlouhou dobu působila jako odborná poradkyně poslanců této strany v Dumě. „My lidem neumíme vysvětlit, že nestojíme ani na jedné, ani na druhé straně a že jen hájíme právo.“

Pak se řeč sama od sebe stočila na Irák. Obhájci lidských práv říkali, že tohle se vůbec nedá srovnávat, protože Čečenci jsou ruští občané, kdežto Iráčani ne. Putin okamžitě reagoval námitkou, že my, tedy Rusko, stejně vypadáme o hodně líp než Spojené státy, protože u nás bylo obžalováno plno ruských vojáků, kteří se v Čečensku dopustili nějakých zločinů – určitě víc než v USA za Irák.

„Přes šest set,“ napověděl generální prokurátor. Hosté hned zahalasili: Opravdu? A kolik z těchto případů skončilo rozsudkem? Na tuto otázku už neodpověděl nikdo.

Předsedkyně moskevské Helsinské skupiny Ludmila Alexejevová, jinak neformální doyen ruských obhájců lidských práv a osobnost, která pro moc symbolizuje tuto pospolitost, navrhla uspořádat za prezidentovy účasti a ve stejném složení kulatý stůl, který by se věnoval čečenskému problému. Už během loučení prezident poznamenal: „Uvidíme.“ Což rovnou znamenalo, že nic takového se nestane.

A tak to taky bylo. Žádná debata o Čečensku s obhájci lidských práv se neodehrála. Část těchto lidí i dalších demokratů byla po prosinci 2003 dokonce ochotna přistoupit na nabídnutou náhradu Javlinského a Němcova podemokratičtěným neboli „novým Putinem“.

Totéž se přihodilo i některým slavným a respektovaným novinářům. Nesporné reputace se začaly hroutit jedna za druhou. Stalo se to například populárnímu televiznímu a rozhlasovému moderátorovi Vladimíru Solovjovovi. Tento vskutku odvážný, velkoryse myslící a demokraticky orientovaný novinář, který docela nedávno odhaloval veškeré prohřešky moci, například chemický útok v sále Divadla na Dubrovce – se náhle a přímo před očima ctěného publika změnil v zuřivě státotvorného putinovce.

Stalo se mu to proto, že najednou začal mít blízko ke Kremlu a ten si ho ochočil. A on se změnil. Tohle je odvěký ruský problém – když se někomu stane, že má najednou blízko ke Kremlu, jen těžko se mu říká „ne“ a přestává se orientovat. A Kreml to moc dobře ví: však už jich bylo požehnaně – těch, které se podařilo přidusit tak, aby říkali jen to, co se od nich čeká. Základní metoda je přitom prostá, stačí jen dotyčného lehce přivinout k hrudi. Nejprostším způsobem ochočení i těch nejméně pokorných z nás nejsou peníze, ale připuštění k moci na vzdálenost pionýrského polibku – a nepokorní rázem začnou měknout. Třeba už jmenovaný Solovjov. Nebo doktor Rošal. Oni i následovníci Sacharova a Bonnerové najednou začínají mluvit… o Putinově osobním kouzlu a o tom, že jim „znovu vdechl naději“… Ono to samozřejmě není poprvé v nejnovějších dějinách naší země, tenhle komplot moci a sféry obhajoby lidských práv, moci a demokratů. Jenže tentokrát vůbec poprvé může být pro bývalé disidenty tak zásadní. Protože kam má národ vykročit, když je jedna část opozice doslova vybombardována, kdežto tu druhou, už málem poslední zbytky, se moc snaží nacpat do kapsy a nachystat si ji tam pro případ potřeby?

11. PROSINCE

Ráno začalo tímtéž – obětováním dobré pověsti na oltář přízně a lásky Kremlu. Bývalému rockovému muzikantovi z dob sovětské poloilegality, disidentovi a bojovníkovi proti KGB, který kdysi exaltovaně zpíval „neohne nás proměnlivej svět, nuťme ho, ať sám se ohne podle nás“ (což byla hymna prvních let Jelcinovy demokracie), teď před kamerami oficiálního prvního programu státní televize v přímém přenosu předávají řád Za zásluhy před vlastí.

To vše proto, že z Makareviče se taky stal „jednorus“ a zpíval na předvolebních shromážděních Jednotného Ruska. Makarevič se podle Putina a jeho stranických nohsledů ohnul opravdu dokonale – vykládal lidem, co všechno je na Vladimiru Vladimirovičovi pěkného, a teď ho za to moc pohladila po hlavince. Ani bývalí disidenti už se neštítí přecházet na stranu Kremlu.

Putin přijal vůdce všech parlamentních frakcí – u příležitosti posledního dne fungování třetí Státní dumy. Na schůzku přišel předseda této Dumy Gennadij Selezňov, předák frakce sdružení Jednota – Jednotné Rusko Pechtin, předseda komunistů Zjuganov, vůdce liberálních demokratů Žirinovskij, předseda frakce Otčina – Jednotné Rusko Volodin, ale také Němcov, Javlinskij, šéf Agroprůmyslové poslanecké skupiny Charitonov, šéf skupiny Lidový poslanec Rajkov a konečně vůdce poslanecké skupiny Regiony Ruska Morozov. Když Putin začal mluvit o pozitivních tendencích „ve spolupráci jednotlivých větví státní moci“, Javlinskij se ušklíbal.

Zanedlouho nato všichni přešli po běhounu z Kremlu do budovy Státní dumy, kde se konalo závěrečné zasedání dosluhující dolní sněmovny. Přišli skoro všichni. Jednotné Rusko se netajilo tím, že má svátek. Aby taky ne – do této strany se vytrvale hlásí poslanci zvolení za jiné politické formace, aby byli Putinovi blíž, a Jednotné Rusko se nadouvá jako vzducholoď.

Javlinskij postává stranou a je neustále sám. Je zachmuřený a mlčí. Čemu taky tleskat? K likvidaci ruského parlamentarismu došlo přesně ve chvíli, kdy jsme si připomněli desáté výročí první, jelcinské Dumy. A zítra, 12. prosince, bude deset let nové ruské ústavě.

Němcov se snaží poskytnout co nejvíc rozhovorů – dokud o ně ještě někdo stojí. Vysvětluje: „SPS a Jabloko podnikají nemožné, něco, co bylo před sedmým prosincem nemyslitelné – usilujeme o sjednocení.“ Věří mu jen málokdo. A proč taky? O tohle sjednocení je přece před 7. prosincem na kolenou prosili všichni demokraticky smýšlející lidé Ruska, aby demokracie měla šanci… Jenže oni jen povýšenecky ohrnovali nos.

Předseda Selezňov pronáší projev na rozloučenou, ale nikdo ho neposlouchá. Tenhle předseda už předsedou nebude a dobře to ví, protože všechno už zařídil Kreml. Předseda sněmovny už se u nás volit nebude. Ten bude jmenován. A všichni už vědí, jak to jmenování dopadlo – šéfem dolní sněmovny ruského parlamentu bude Putinův přítel a jeden z jeho nejvěrnějších, jinak též předseda Jednotného Ruska a ministr vnitra Boris Gryzlov.

Přes to přese všechno jde o den historický, protože loučení s třetí Státní dumou je loučení s celou politickou epochou. Putin do parlamentu vjel na bílém koni.

Pro politiku se ale v žádném případě nesmí zapomínat na peníze, a tak pokračovala i ofenziva proti Jukosu. Svět ruského byznysu se s okázalým halasem pokoušel urvat a sežrat další jeho část. Jakutský arbitrážní soud vyhověl žalobě akciové společnosti Surgutněftěgaz na vypisovatele konkurzu, jehož vítězi se dostalo právo na těžbu v Talakanském ropném a plynovém nalezišti, které leží na jakutském území. Soud ministerstvu přírodních zdrojů a vládě Republiky Sacha (Jakutsko) uložil, aby stálou těžební licenci pro toto naleziště neprodleně udělil právě Surgutněftěgazu. Původně v konkurzu z roku 2002 zvítězila společnost Sachaněftěgaz, která se později stala součástí Jukosu. Po tomto rozhodnutí arbitrážního soudu Jukos Talakanské naleziště definitivně ztratil. Zásoby ropy se tu odhadují na 120 milionů tun, plynu pak na 60 miliard krychlových metrů.

Ústřední banka oznámila další rekord v doplňování zlatých a valutových rezerv země – k 5. prosinci činily 70,6 miliardy dolarů. Ale je to opravdu takové vítězství? Jednou z hlavních příčin vysokých prodejů valutových zisků ruských firem na burze jsou problémy Jukosu a obvinění společnosti ze strany státu z obrovských daňových nedoplatků. A tak ostatní už osud nepokoušejí a svých valut se zbavují. Takže na poprasku kolem Jukosu stát vůbec netratí, naopak na něm vydělává – proto je také schopen tak úspěšně splácet zahraniční dluh. A lid jásá, aniž by se snažil pochopit podstatu problému.

…Dnes je to mimochodem devět let, co propukly novodobé čečenské války. Dne 11. prosince 1994 vjely do Grozného naše první tanky a byli tu první naši vojáci a důstojníci, kteří v nich uhořeli. O tomto výročí veškeré ruské televizní stanice utkvěle mlčí. Událost, jako je začátek čečenské války, si tato země nepřipomíná.

To jednomyslné televizní mlčení nemůže být náhoda, to je výhradně výsledek objednávky prezidentovy administrativy. Z čehož už si můžeme činit první závěr: prezidentská kampaň Putina-2 bude koncipována takříkajíc „s vyloučením Čečenska“. Takový je zkrátka jeho styl – když neví, co si s Čečenskem počít, pak tedy „Čečensko nebude na pořadu dne“. No a když na nějakou událost není názor, jako by ta událost vůbec neexistovala.

Večer se v talk-show Vladimira Solovjova konal televizní souboj mezi demokratkou do morku kostí Valérií Novodvorskou a Vladimirem Žirinovským. V tomto programu hlasují diváci. Pro koho asi budou tentokrát? Žirinovskij nakonec zvítězil 40 tisíci hlasy proti 16 tisícům Novodvorské. Ta mluvila o obludném dobrodružství v Čečensku, o krvi a genocidě. Žirinovskij na ni místo odpovědi hystericky řval: „Táhněte z naší země pryč! My nikdy hlavu neskloníme!“ A lid mu porozuměl.

12. PROSINCE

Dnes je den ústavy. Je jí deset let. Je státní svátek. Moskvu zaplavila policie a muži v civilu. Všude je plno psů, kteří pátrají po výbušninách. Prezident uspořádal v Kremlu velkou recepci pro celou politickou a oligarchickou smetánku a pronesl projev o lidských právech – v tom smyslu, že u nás už zvítězila. Přítomen byl i Jelcin s debilní tváří; omládl a snad i zkrásněl, ale v tom obličeji se zračil deficit intelektu. Byl přítomen, té ústavě se říká jelcinská, protože byla přijata za jeho vlády. Jinak do Putinova Kremlu už zván není.

Podle průzkumů veřejného mínění jen dvě procenta našich občanů vědí, co se v ústavě vlastně píše. Čtyřicet pět procent dotázaných za nejdůležitější v základním zákonu považuje právo na práci a jen šest procent jich jako základní potřebu svého života zmiňuje svobodu slova.

18. PROSINCE

Telemost! Velkolepé představení! Putin se setkal se svým lidem prostřednictvím televizních kamer a obrazovek. Lidu už bylo sděleno, že do začátku vysílání dostala televize přes milion diváckých otázek. Virtuální rozmluvu prezidenta s jeho zemí řídili jeho oblíbení moderátoři Sergej Brilev z druhého programu státní televize Rossija a Jekatěrina Andrejevová z prvního programu.

Andrejevová k Putinovi: Jste v tomto přímém přenosu už potřetí. Já také. Máte trému?

Putin: Já ne. Když člověk nebude lhát a slibovat nesmysly, tak se nemá čeho obávat.

Brilev (zalyká se štěstím): Takhle vypadá i naše práce…

Putin: Vše, čeho Rusko dosáhlo, jsme zaplatili těžkou prací. Museli jsme překonat hodně komplikací a ztrát. Rusko se však prezentuje jako země, která stojí na vlastních nohou a dál se intenzivně rozvíjí. Vzal jsem si s sebou nějaká čísla. V roce 2002 byl hospodářský růst 4,3 %. Letos jsme plánovali 5 %, ale dosáhneme 6,6. Možná dokonce 6,9. Snížil se i náš zahraniční dluh – letos jsme zaplatili 17 miliard dolarů, a země si toho ani nevšimla.

V roce 2000 činily naše valutové a zlaté rezervy 11 miliard dolarů. Do konce roku 2002 vzrostly na 20 miliard a dnes představují už 70 miliard. A to nejsou prázdná čísla. Snoubí se tu důležité faktory, a když budeme v téhle ekonomické politice pokračovat, tak už nám žádné zhroucení měny nehrozí… Jenže: na začátku roku 2003 jsme měli 37 milionů občanů, jejichž měsíční příjem je pod hranicí existenčního minima. Ve třetím čtvrtletí tohoto roku se jejich počet snížil na 31 milionů, ale ponižující je to tak jako tak. Existenční minimum se rovná 2121 rublů. Je velmi nízké. A 31 milionů občanů musí žít za ještě méně.

Otázka z Komsomolska na Amuru (Chabarovský kraj): Jsme třetí největší město Dálného východu. Obrovské průmyslové centrum. Město mládí. Ale jsme strašně daleko od Moskvy. Jmenuju se Kirill Borodulin a pracuju v Amurských loděnicích. Naše podniky v současné době pracují jen na vývoz. Kdy získáme taky nějaké objednávky od ruského obranného komplexu? Chceme být užiteční i pro Rusko.

Ty otázky nevypadají příliš spontánně. A odpovědi nepřipraveně. Putin čte předem připravená čísla z papírku, přestože otázka padla v přímém přenosu. Vzniká tak dojem, že odpovídá na otázky, na které chce odpovídat…

Putin: Fakt, že pracujete na export, je bezesporu pozitivní. Ve světě se dnes o zbrojní trhy bojuje, a Rusko si v tomto boji nevede špatně. Schválili jsme program přezbrojení naší armády do roku 2010. Financování je stoprocentní a pravidelné. Problémy ale samozřejmě máme. Chtěli bychom našim ozbrojeným silám dát víc. Otázkou nákupních priorit se zabývá ministerstvo obrany. A to například letecké dodávky zařadilo až na osmé místo, přestože moderní války se vedou především ve vzduchu a ze vzduchu. Každopádně si můžete být jisti, že na vaši produkci taky dojde.

Káťa Ustimenková, studentka: Letos jsem volila poprvé. Co nám přinese nová Duma?

Putin: Žádná země na světě nemůže žít bez zákonodárného orgánu. Na Dumě teď velmi záleží. Očekáváme od ní promyšlenou efektivní práci.

Alexandr Nikolajevič: Žiju v Tule, v domě, kde žil už můj otec. Základy praskají. Je to demoliční pásmo. Proč stát o tomhle problému tolik mluví, ale přitom s nevyhovujícím bydlením není schopen nic udělat?

Putin: V Tule jsem byl. Stav tamního bytového fondu mě zdrtil. Ale něco se dělat dá. A co? Ještě před pár lety stát na tyto účely neuvolňoval prakticky žádné prostředky. Poprvé jsme do oprav bytového fondu vložili peníze letos – 1,3 miliardy rublů. Zhruba stejným podílem by měly přispět místní rozpočty. Východisko je ale v rozvoji hypotečního úvěrování. Vy byste přece hypotéky využít mohl, ne? Kolik vyděláváte? Pracujete přece v důležité průmyslové oblasti.

Alexandr Nikolajevič: Dvanáct tisíc.

Putin: Takže vy byste hypotéku dostal. A my se musíme rozhodnout pro příslušné zákonodárné úpravy.

Jurij Ivanovič Sidorov, Kuzbass: Práci máme nebezpečnou. Tak proč jsou hornické penze srovnatelné s normálními? Copak to je nějaký důchod?

Putin: Průměrný hornický plat je 12 tisíc rublů. Průměrná mzda v zemi ale jen 5700 rublů. Smysl penzijní reformy tkví v tom, aby se důchod přesně odvozoval od původního vkladu, tedy od dosahované mzdy. Tak je to zakotveno v našich důchodových zákonech. Vy tedy budete ve značné výhodě a váš důchod bude podstatně vyšší než průměrný. Bude to prostě jinak, než to bylo dřív. Penzijní fond Ruské federace už otevírá síť poradenských středisek po celé zemi i v jednotlivých podnicích. Tam bude třeba se obracet.

Valentina Alexejevna z Krasnodaru: Stále ještě jste neřekl, zda hodláte kandidovat v prezidentských volbách. Jaké jsou vaše plány?

Putin: Ano, budu kandidovat. Už v nejbližších dnech to oficiálně oznámím.

Alexej Viktorovič, Murmanská oblast, zaměstnanec vojenských loděnic a opraváren: Od srpna nebereme plat ani náhrady za dovolenou. Kdy se tohle dá do pořádku?

Putin: V rozpočtové sféře už jsme udělali pořádek, tam se výplata mezd nezdrží déle než o dva dny. Pokud jde o průmysl, je několik variant jejich řízení. Část státních podniků by se měla proměnit v podniky, patřící jednotlivým rezortům. Některé z nich jsou ve velmi složité ekonomické situaci. V jiných případech zase nese odpovědnost vlastník nebo management. Zpravidla je to závislé na šéfech přímo v podniku.

Otázka moderátora Brileva: Jak se díváte na vyvěšování svých portrétů v pracovnách státních úředníků?

Putin: Osoba prezidenta je symbolem státu, na tom bych nic tak strašného neviděl. Všeho ale s mírou. Nejsmutnější je, když někdo ztratí míru.

Jekatěrina Tolmačovová z Kazachstánu: Bude se někdo zajímat o Rusy za hranicemi? Co udělá ruský stát, aby nám usnadnil získání občanství?

Putin: Smysl pro míru je třeba mít všude a ve všem. V oblasti migrace obyvatelstva jsme museli co nejrychleji udělat pořádek. Byl to proces téměř neregulovaný. Zároveň se však ukázalo, že nový zákon o občanství je alespoň podle mého názoru až příliš tvrdý. Tento zákon totiž neřeší problém získávání lidských zdrojů pro ruský trh práce. Nejpřirozenější zásobárnou jsou přitom pro nás země SNS. Jenže na to zákon nebere ohled.

Světlana Alexandrovna, Krasnojarsk: V zemi probíhá reforma bytového hospodářství. Za služby v domech platíme stále víc, ale jejich kvalita a rozsah stále pokulhává. Čím to je, to zase nejsou peníze?

Putin: Tento problém zajímá každého občana. Tady nejde jen o finanční zdroje, i když finanční deficit v této sféře dnes představuje asi 100 miliard rublů. Hodně problémů ale souvisí s doposud poskytovanými slevami a s tím, že se této sféře věnuje malá pozornost. Bytový fond i inženýrské sítě jsou přitom v havarijním stavu. A vláda se stále nemůže odhodlat k důsledné péči o celý tento sektor, protože se obává prudkého růstu poplatků a cen. Jak tenhle problém řešit? Zatím převádíme obrovské sumy na účty monopolistům v oblasti bytového hospodářství, kteří ovšem na zkvalitnění své práce nemají zájem. Vláda se zkrátka zatím neodhodlala k zásadním krokům, ale bude to muset udělat.

Jevgenij Danilenko, otec, ředitel Centra dětské tvořivosti, Krasnojarsk: Je tu nějaká šance, aby se program podpory mladých rodin rozšířil i do Krasnojarska?

Putin: Na tento program jsme vyčlenili půl miliardy a prostředky se vyplácely tam, kde se projekt dočkal podpory místní úřadů. Zásadně však lze tento problém vyřešit jedině za pomoci hypoték.

Kapitán Sergej Dorofejev, Kyrgyzstán, ruská vojenská základna v Kantu: Říká se, že reforma ruských ozbrojených sil je u konce. Znamená to, že peněžní ohodnocení vojáků z povolání zůstává na stejné úrovni?

Putin: Ne. Zvýšili jsme hodnostní příplatky. V říjnu jsme platy valorizovali plošně o jedenáct procent všem státním zaměstnancům včetně vojáků. V loňském roce jsme dali do pořádku poměr mezi příjmy 1,2 milionu vojáků a 300 tisíc občanských zaměstnanců armády. O tuto úpravu ministr obrany bojoval hodně dlouho.

Sergej Sergejevič, armádní seržant, základna Kant: Američanům se podařilo vzít do zajetí Husajna. Jenže tam vypukne druhý Vietnam. Všichni odtud začnou utíkat. A ten chaos, co tam nastane, se vymstí všem.

Putin: My rozhodně nemáme zájem na tom, aby Spojené státy ve válce s mezinárodním terorismem utrpěly porážku, Sergeji Sergejeviči. Ovšem pokud jde o Irák, tak to je jiná otázka. Za Husajna tam žádní mezinárodní teroristé nebyli. Bez schválení Rady bezpečnosti OSN nelze podobný vojenský vpád považovat za oprávněný – a to formuluji velmi mírně. Jenže velmoci a impéria odjakživa trpí komplexem nezranitelnosti, pocitem vlastní velikosti a neomylnosti, což jim vždycky bylo na překážku. Doufám, že americkým partnerům se něco takového nepřihodí.

Vitalij Potapov, elektrikář, Boroviči, Novgorodská oblast: Těsně před volbami do Dumy se vaší feně narodila štěňata. Jaký bude jejich další osud?

Putin: Cítí se výborně a jsou velmi aktivní. Zatím jsou slepá. Pokud jde o jejich další osud, obrací se na nás hodně lidí, abychom jim štěně darovali. Musím si to se ženou a dětmi rozmyslet. Štěňata chceme dát jedině do dobrých rukou. A tak musíme vědět, komu je dáváme.

Vladimir Stěpanovič Petov, vedoucí ropného vrtu č. 504, Východosurgutské ropné naleziště: V poslední době se hodně mluví o zvýšení daní pro podniky těžící ropu. Surgutněftěgaz pracuje ve velmi těžkých podmínkách, kdy jsou jednotlivá ložiska nejméně z poloviny vytěžena. Průměrná hloubka vrtu je u nás tři a půl kilometru. Pokud nám zvýšíte daně, tak nebude možné těžbu zvyšovat. Pro koho je to výhodné?

Putin: Vaše práce si zasluhuje to nejvyšší ocenění. Ve velice tvrdých podmínkách dosahujete vynikajících výsledků. Rusko se poprvé za dlouhá léta stalo ropnou velmocí číslo jedna, předstihli jsme i Saúdskou Arábii. Když k tomu přičteme ještě zemní plyn, tak jednoduše nemáme konkurenci. Máte pravdu, poslední dobou se u nás hodně mluví o vyšším zdanění těžby ropy a zemního plynu. Těžební sféra se totiž rozvíjí rychleji než zpracovatelský průmysl. Což by se nakonec vymstilo jí samé. Tenhle nepoměr je třeba vyrovnat. Proto vláda navrhla, aby se mimořádné zisky v této oblasti odčerpávaly. Ale opravdu jen mimořádné. Tak se to dělá ve všech státech světa. Lobbisté ropných společností v Dumě to ale vládě neumožnili. Proti byli neznámo proč komunisté, Jabloko, SPS taky hlasoval převážně proti a pro bylo jen devadesát procent poslanců Jednotného Ruska – deset procent jich z důvodů, které nechápu, taky bylo proti. I po zavedení podobných opatření však pro nás bude ropný průmysl slepice snášející zlatá vejce a zabít takovou slepici by bylo nemoudré. Proto se to taky nestane.

Pan Balkarov, Kabardinec z Nalčiku: Pracuji v místním ruském divadle. Abcházci jsou bratři Kabardinců. Nebylo by dobré začlenit Abcházii do státního svazku Ruska a předejít tak nové válce?

Putin: To je velmi komplikovaná otázka. Pro celou naši zemi. Zvláště pak pro jih Ruska. Uchování územní celistvosti státu bylo donedávna jedním z hlavních problémů a priorit. Dnes je tento problém v zásadě vyřešen. Pokud však respektujeme všeobecně platné principy, nemůžeme je odmítat v případě našich sousedů. Jsme členským státem OSN a budeme respektovat mezinárodní úmluvy a své závazky. Jsou tu však i zvláštnosti související s tím, že společenství horských národů Kavkazu je zvláštní pospolitost a že je spojují staleté příbuzenské svazky. Osud těchto národů nám rozhodně není lhostejný. Po rozpadu SSSR tu zůstala řada konfliktů – jihoosetský, karabašský, abcházský. A nebylo by správné si myslet, že je možné všechny je vyřešit na účet Ruska. Já to říkám takhle: dohodněte se mezi sebou a my se pak ujmeme úlohy garanta. A uděláme to poctivě. Abcházský problém budeme sledovat velmi pozorně. Zároveň jsme však zastánci územní celistvosti Gruzie.

Achmad Sazajev, balkarský spisovatel: Rozdmychávání národnostní nenávisti je zakázáno zákonem. Některé strany však během předvolební kampaně otevřeně razily hesla typu Rusko Rusům. Jak je možné, že tyto strany směly podobná hesla prezentovat i v televizi?

Putin: Kdo říká, že Rusko je tu jen pro Rusy, je buď omezenec, nebo provokatér. Rusko je mnohonárodní stát. Tak co chtějí, aby se ty národy od nás oddělily? Chtějí snad rozpad Ruska? Já bych řekl, že jsou to provokatéři, kteří baží po levném politickém kapitálu. Chtějí se předvést jako radikálové. Pokud ale jde o předvolební kampaň, v televizi jsem nic neviděl. Pokud k něčemu takovému skutečně došlo, promluvím s generálním prokurátorem. Na tyhle věci je třeba reagovat ihned.

Natálie Ivanovna Kotěnkovová, Krasnojarsk: Není už nejvyšší čas skončit s privatizací? A zahájit znárodňování?

Putin: To je stará známá otázka, na kterou mám svůj vlastní názor. Když země s privatizací začínala, vycházelo se z toho, že nový, skutečný vlastník bude výkonnější. A zpravidla to tak je. Je tu však jeden důležitý prvek. Rozvinuté ekonomiky mají dokonale fungující systém státní administrativy. Ten získává od takovýchto podnikatelských subjektů prostředky v podobě daní, aby stát mohl řešit sociální problémy svých občanů. U nás v tomhle systému vznikla mezera. Soustava berních úřadů nefungovala a prostředky do státní pokladny neproudily. Já jsem si jist, že my teď musíme upevňovat státní struktury, zákonodárství, zdokonalovat daňový systém – a ne přerušovat privatizaci.

Dmitrij Jegorov, 25 let: Já poslouchám hard-rock. Co vy?

Putin: Lehčí klasickou hudbu a ruský pop.

Andrej ze Sverdlovské oblasti: Vychovával jste své dcery přísně?

Putin: Bohužel ne, ale možná taky naštěstí. Vyrostly z nich nezávislé dívky se smyslem pro vlastní osobní důstojnost. Řekl bych, že výsledek je docela slušný.

Oleg Kučko, běloruský krajanský spolek ve Vologdě: Jak je to se spojením Ruska s Běloruskem – nerozmyslel jste si to?

Putin: Ne. Máme velké plány, ale taky problémy. Už jsme řekli, že jsme připraveni uspořádat volby společného parlamentu i společného prezidenta. Hned jsme se ale dočkali příslušné reakce – Bělorusko na takovýto způsob totálního spojení zatím není připraveno. Musíme tedy dělat jen to, na co náš partner připraven je. Vnucovat mu svou vůli by byl nesmysl.

Irina Mojžajskaja, učitelka: V posledních třech letech jsme ve Stavropolském kraji zaznamenali 12 teroristických útoků. V Essentukách zahynulo 45 lidí. Jak se tohle dá zastavit?

Putin: V čem spočívá podstata tohoto problému? Tady nejde jen o Čečensko. Ve světě jsou dnes lidé, kteří si osobují právo ovlivňovat myšlení lidí, jejichž náboženstvím je islám. Kteří si myslí, že mají právo převzít kontrolu nad územími s kompaktním muslimským osídlením. To je pro naši zemi věc mimořádně aktuální. My o těchto lidech mluvíme jako o mezinárodních teroristech. Využili problémů kolem rozpadu SSSR i toho, co se stalo v Čečensku, ale mají jiné cíle. Jim nejde o nezávislost Čečenska, ale o odtržení všech území s muslimským osídlením od naší země. Pokud bychom dovolili jugoslavizaci Ruska, bylo by to strašné. S tím musíme bojovat. Je to vnější nebezpečí. Bandy v Dagestánu se z poloviny skládají z cizinců. Nepodléhat jejich tlaku a případné panice je jen jeden prostředek. My musíme jednat tvrdě a konzolidovaně. Strážci práva a pořádku by svou práci měli zlepšit.

Dmitrij Vituškin, student z Petrohradu: Má vaše rodina nějaké úspory? V čem je ukládáte? V eurech, nebo v dolarech?

Putin: Řeknu vám to jako člověk, který se denně zabývá ekonomikou. Nejlepší je peníze ukládat na bankovních depozitních účtech a v rublech.

Anatolij Nikitin, Murmanská oblast: Orgány ministerstva vnitra, zejména dopravní policie, pěstují svůj vlastní byznys. Máte o těchto strukturách úplnou představu?

Putin: Podobné kauzy bohužel nejsou ojedinělé. Jen za tento rok jsme ve sféře ministerstva vnitra zjistili 19 tisíc takových případů. Ve více než 2,5 tisících případech šlo o přímé porušení zákona. Mnozí viníci byli pohnáni k trestní odpovědnosti. Pokud mám odpovědět přímo, tak skutečný stav věcí mezi strážci pořádku je mi dobře znám.

(Mluví mdle, téměř mumlá.)

Sergej Tarasenko: Chystá se stát pozastavit stěhování Číňanů na Dálný východ?

Putin: Pozastavit ne, spíš regulovat. Musíme vědět, kde, kolik a jakých migrantů potřebujeme, vypracovat mechanismus získávání pracovních sil. Úroveň korupce v této sféře je mimořádně vysoká.

Lydie Ivanovna z Chimek: Bude vytvořen mechanismus boje proti korupci v prokuraturách a soudech? A také v orgánech státní moci?

Putin: Tady nejde jen o zvýšení tlaku, musíme vytvořit i další základní předpoklady. Musíme například dosáhnout skutečné administrativní reformy. Čím méně má úředník možností ovlivňovat přijímaná rozhodnutí, tím lépe. Soudní systém musí být nezávislý, ale zároveň průhledný, pod kontrolou společnosti. V soudcovském sboru se rozbíhá sebeočistný proces, doufám, že bude úspěšný.

Ivetta, studentka pedagogiky, Nižnij Novgorod: Často se o vás říká, že jste politickým žákem jednoho ze zakladatelů ruského demokratického hnutí pana Sobčaka.[8] Co říkáte na porážku pravice ve volbách?

Putin: Sobčak byl mým vysokoškolským učitelem. Z porážky pravicových stran velkou radost nemám. V našem parlamentu by měly být zastoupeny všechny politické síly země. Když tam některé chybí, je to mínus pro nás pro všechny. Jenže jejich prohra je výsledkem jejich politiky. Dopustili se chyb jak v taktice, tak i ve strategii politického zápasu. Také oni měli vlastní administrativní rezervu. Čubajs je šéf celé energetické soustavy země. Měli k dispozici všechno. Chyběl jim ovšem smysl pro to, co voliči od politické strany očekávají. A taky politická vůle k dohodě o sjednocení roztříštěné pravice. Doufám, že tato jejich prohra nepovede k tomu, že pravice z politické scény země úplně zmizí. Také jim chceme pomoci. Zahájíme konzultace s Jablokem i s SPS a pokusíme se využít jejich kádrových možností.

Irina Kustovová: Adoptovala jsem holčičku a byla bych ochotna vzít do rodiny i další děti, ale finanční poměry mi to neumožňují. Proč stát takovýmto rodinám udílí tak málo pozornosti? V rodině by přece dětem bylo líp než v dětském domově.

Putin: Stát by měl rodiny jako vaše v každém případě podporovat. Rozhodně na to z rozpočtu vyčleníme nějaké peníze.

Káťa Borzovová, žákyně 9. třídy, 14 let: Proč si školáci musejí učebnice i další pomůcky kupovat sami? A to se osnovy každý rok mění…

Putin: Školáci si nemusí kupovat učebnice sami. To mají dělat místní úřady, jenže těm na to nezbývají peníze. Už jsme rozhodli o tom, že financování školství bude z místních úřadů převedeno na stát, a to jak pokud jde o platy učitelů, tak o zajištění učebního procesu včetně nákupu učebnic a učebních pomůcek.

Marina Gilmanovová, 20 let, Čeljabinská oblast: Dočkáme se zvýšení přídavků pro matky samoživitelky?

Putin: Tady bychom chtěli rozhodně pomoci… (Je evidentní, že plave.) Uvidíme, jak bude vypadat rozpočet na rok 2004… Na takové věci nám ale zbýt musí, teď jde jen o lhůty a o sumu.

Vladimír Bykovskij, Čuvašsko: Podléháte emocím?

Putin: Bohužel ano.

Dobroslava Ivanovna Ďjačkovová, důchodkyně, Vyborg: Pracuji v sanatoriu Naděje pro staré lidi a invalidy a často se s nimi pouštím do řeči. Hodně z nich má příbuzné v Pobaltí. Proč Rusko nepodniká nějaké rozhodnější kroky na ochranu ruského obyvatelstva pobaltských zemí?

Putin: Naše ministerstvo vnitra tomuto problému v posledních letech uděluje stále větší pozornost. Je tam hodně věcí, které vyvolávají naše znepokojení. Samozřejmě není v našich silách dosáhnout jejich úplného zrovnoprávnění. Snažíme se pomáhat jednotlivcům jak diplomatickou cestou, tak například u soudů všech stupňů. Některé západoevropské standardy, které se zavádějí v neklidných oblastech světa, by ale rozhodně měly být uplatněny i v Pobaltí. Když se EU a OBSE domnívají, že Albánci na jihu Makedonie by měli mít svou vlastní politickou reprezentaci, tak proč tento princip neplatí například v Rize, jejíž obyvatelstvo ze čtvrtiny tvoří Rusové? Proč se uplatňují dvojí standardy? My ale musíme postupovat opatrně, abychom nakonec našim krajanům spíš neuškodili.

Anna Novikovová, vysokoškolská učitelka: Za šíření drog by bylo třeba dávat doživotí!

Putin: Už jsem navrhl, aby tato část našeho zákonodárství byla zpřísněna. Třetí Duma tyto zákony přijala a Rada federace[9] je schválila. Před týdnem jsem příslušné změny v zákoně podepsal. Zpřísnění je značné a podle stupně provinění může být udělen trest až 20 let odnětí svobody. Řekl bych, že to je výrazná změna.

Andrej Petrovič Děrgunov, Brjansk: Naplnilo zřízení federálních okruhů[10] vaše očekávání?

Putin: Ano. Smyslem vytvoření federálních okruhů bylo koordinovat činnost orgánů státní moci. Tohoto cíle bylo dosaženo.

A konečně otázka, kterou si prezident z internetových dotazů vybral sám a sám ji také přečetl: Jaký je váš vztah k možnosti prodloužení prezidentských pravomocí? – Záporný.

Brzy nato telemost lidu s prezidentem skončil. Co to mělo znamenat? Byla to snad předvolební názorová platforma favorita prezidentských voleb? To sotva – nějaké zvláštní programové novinky se tam rozhodně neobjevily. Byly to jen běžné tlachy, které všichni už dávno známe. Spíš to vypadalo jako selektorová porada podle sovětského vzoru, tj. ceremoniální úklony před panovníkem.

Hned po diskusi s národem Putin promluvil i s novináři: „Naše státnost ještě není stabilizovaná. Všechno je zatím v pohybu a ve stadiu zrodu. Proto je bezprostřední kontakt s občany velice užitečný.“

Putin toto setkání ukončil takto – mimochodem možná právě proto bylo celé toto představení zinscenováno: „Upevňování demokracie v Rusku má význam zcela zásadní, vzorový. V Rusku vznikla unikátní situace, v níž můžeme vytvořit unikátní systém politických stran. S mohutným pravým středem. Se sociálními demokraty na levici. S menšími spojenci na křídlech. A vlastně i s marginálními stranami a sdruženími. To je dnes úkol opravdu splnitelný.“

Věru zvláštní prohlášení, které s realitou nemá nic společného.

Pokud bychom však k tomuto telemostu přistupovali z hlediska předvolebních potřeb, pak za hlavní hesla kandidáta Putina lze – sice podle druhotných známek, tedy podle výběru otázek a stupně prezidentovy schopnosti odpovědět – s jistými potížemi vyčlenit následující: boj s chudobou, obrana ústavy, vytvoření systému více stran, boj s korupcí, boj s terorismem a rozvoj hypotečního financování.

Co z tohoto výčtu se asi podaří naplnit? Jsou tu tři boje, jeden rozvoj, jedna obrana a jen jedno vytvoření…

Lidu se představil virtuální prezident s brutálními tezemi.

19. PROSINCE

Dnes slavíme Den čekistů. Instituci, která prošla vývojovou řadou VČK-OGPU-MGB-KGB-FSB, je 86 let. V televizních novinách se to objevuje jako zpráva číslo jedna. Jaká hrůza. A co víc – tón reportáží je velmi klidný a rezervovaný, jako by za sebou tato krvavá tajná služba nezanechala miliony mrtvých. Ale co jiného očekávat v zemi, jejíž prezident upřímně a veřejně přiznává, že i v tomto úřadu je „příslušníkem aktivních záloh“ tajné policie?!

Poté přišly oficiální výsledky parlamentních voleb: 37,55 % (120 mandátů) získalo Jednotné Rusko, 12,6 % (40 mandátů) komunisté, 11,45 % (36 mandátů) dostala LDPR Vladimira Žirinovského. Zbývajících 29 křesel (v části Dumy volené podle stranických seznamů) obsadí blok Vlast. Od tohoto okamžiku mohou strany navrhovat své prezidentské kandidáty.

21. PROSINCE

Voleb se nehodlají zúčastnit ani komunisté. Ti však už zanedlouho prohlásí, že do toho půjdou.

22. PROSINCE

23. PROSINCE

24. PROSINCE

26. PROSINCE

Čtu:

Table of Contents

Annin odkaz je stále živý

Ze statistik

I. část – Konec ruského parlamentarismu