Elena Ferrante

Prolhaný život dospělých

přeložila Sarah Baroni

PROSTOR | Praha | 2020

Elena Ferrante

Prolhaný život dospělých

Z italského originálu

La vita bugiarda degli adulti,

vydaného nakladatelstvím Edizioni e/o 

v Římě roku 2019,

přeložila Sarah Baroni.
Vydal PROSTOR, nakladatelství, s. r. o.,

Nad Spádem 649/10, 147 00 Praha 4,
v roce 2020 jako svou 524. publikaci
a 15. svazek edice Astra.
Odpovědná redaktorka Sára Flemrová.
Jazyková korektura Hana Davidová.
Grafická úprava Aleš Lederer.
Na obálce použita ilustrace

z archivu Adobe Stock.
Návrh obálky a sazba Adam Lederer (ProAL).
Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

V českém jazyce vydání první.

Copyright © 2019 by Edizioni e/o

Czech edition © PROSTOR, 2020

Translation © Sarah Baroni, 2020

ISBN 978-80-7260-452-4

I

1

Dva roky předtím, než odešel zdomu, řekl můj otec mé matce, že jsem velmi ošklivá. Vyslovil tu větu polohlasně vbytě, který si rodiče hned po svatbě pořídili ve čtvrti Rione Alto, vnejhornější části ulice San Giacomo dei Capri. To všechno– zákoutí Neapole, namodralé světlo mrazivého února ata slova– zůstalo neměnné. To já jsem uprchla asnažím se prchat inadále skrze tyto řádky, které snad dokážou poskytnout rámec mému příběhu, ikdyž ve skutečnosti nejsou ničím, ničím opravdu mým, ničím, co by skutečně začalo nebo se skutečně završilo: jsou pouhým spletencem dojmů, oněmž nikdo, dokonce ani ten, kdo nyní tyto řádky píše, nedokáže říct, zda vsobě ukrývá souvislý příběh, anebo je pouhou změtí na sebe navršených bolestí, jež marně čekají na vykoupení.

2

Svého otce jsem měla moc ráda, choval se ke mně vždy vlídně. Měl vytříbené způsoby, které dokonale ladily sjeho útlým tělem, na němž všechno oblečení viselo, jako kdyby bylo očíslo větší, což mu vmých očích propůjčovalo osobitou eleganci. Vobličeji měl jemné rysy anic– ani jeho hluboké oči sdlouhými řasami, bezchybně rovný nos aplné rty– tuto dokonalou symetrii nenarušovalo. Ať už jsme oba měli jakoukoliv náladu, vždy ke mně promlouval veselým tónem anikdy se nezavřel dopracovny, kde bez ustání něco studoval, aniž by mi vyloudil na tváři úsměv. Líbily se mu zejména mé vlasy, ačkoliv teď už nedokážu říct, kdy přesně mi je začal vychvalovat, mohly mi být tak dva nebo tři roky. Jistě si však pamatuji, že když jsem byla malá, vedli jsme například takovéto rozhovory:

„To jsou ale krásné vlasy, tak pevné alesklé, nedala bys mi je?“

„Ne, jsou moje.“

„No tak, nebuď lakomá.“

„Tak já ti je půjčím, jestli chceš.“

„Výborně, stejně už ti je nevrátím.“

„Vždyť máš svoje.“

„Ty, co mám, jsem sebral tobě.“

„To není pravda, vymýšlíš si.“

„Tak si je zkontroluj: tak moc se mi líbily, že jsem ti je ukradl.“

Já si vlasy pokaždé zkontrolovala, ale brala jsem to jen jako hru, věděla jsem, že by mi je nikdy neukradl. Asmála jsem se utoho, hodně jsem se smála, užila jsem si sním víc zábavy než smatkou. Vždycky chtěl ukořistit něco mého, třeba ucho, nos nebo bradu, onichž tvrdil, že jsou tak krásné, že bez nich nemůže žít. Zbožňovala jsem ten tón hlasu, kterým to říkal, protože mi jím zas aznovu dokazoval, že jsem pro něj nepostradatelná.

Samozřejmě se otec takhle nechoval ke všem. Když hovořil oněčem, co se ho bytostně dotýkalo, dokázal se ve svých vytříbených promluvách ipořádně rozohnit. Jindy zase zvládl přesně aneochvějně argumentovat několika lakonickými větami, snimiž si nikdo netroufal polemizovat. Existenci těchto dvou otcových podob, jež se tolik lišily od té, kterou jsem milovala, jsem poprvé zaznamenala zhruba ve věku sedmi až osmi let, kdy jsem ho slyšela diskutovat spřáteli aznámými, kteří knám domů čas od času chodili aživě debatovali otématech, jimž jsem vůbec nerozuměla. Většinu času jsem se zdržovala smatkou vkuchyni asotva jsem vnímala, jak se opár metrů dál dohadují. Někdy se ale stávalo, že měla matka nějakou práci, sníž se zavřela do svého pokoje, atak jsem zůstávala sama na chodbě, kde jsem si hrála nebo četla, ale řekla bych, že téměř výlučně četla, protože otec imatka byli vášnivými čtenáři ajá jsem se jim toužila podobat. Debatami jsem se rušit nenechala, knihu či hračku jsem odkládala pouze tehdy, když se zničehonic rozhostilo ticho anásledně otec promluvil jedním ztěch podivně cizích hlasů. Od toho momentu byl pánem situace ajá čekala na konec návštěvy, abych zjistila, zda se zněj opět stal ten srdečný amilý muž.

Toho večera, kdy vyslovil onu větu, se právě dozvěděl, že mi to nejde ve škole. To umě byla novinka. Už od první třídy jsem se učila dobře, teprve během posledních dvou měsíců jsem se začala zhoršovat. Rodičům na mém prospěchu velmi záleželo azejména matku mé první špatné známky znepokojily.

„Co se děje?“

„Nevím.“

„Musíš se učit.“

„Já se učím.“

„Tak včem je chyba?“

„Některé věci si pamatuju ajiné ne.“

„Uč se, dokud si nebudeš pamatovat všechno.“

Přestože jsem se učila přímo úporně, moje výsledky se nelepšily. Toho odpoledne si šla matka promluvit do školy sučiteli, akdyž se vrátila, tvářila se mrzutě. Nic mi nevyčítala, rodiče mi nikdy nic nevyčítali. Pouze mi oznámila: nejvíce nespokojená je stebou učitelka matematiky, ale pověděla mi, že pokud se budeš snažit, máš šanci na zlepšení. Potom odešla do kuchyně připravit večeři amezitím se vrátil můj otec. Ze svého pokoje jsem slyšela, jak mu tlumočí stížnosti učitelů, azaslechla jsem také to, že na mou obranu začala vykládat něco ozměnách provázejících dospívání. On ji ale přerušil jedním ztěch tónů, jimiž se mnou nikdy nemluvil– dokonce mu uklouzlo ipár slov vdialektu, což se unás doma rozhodně netrpělo–, apak se mu zúst vydrala slova, která určitě neměl vplánu vyslovit:

„Dospívání stím nemá co dělat: začíná se podobat Vittorii.“

Jsem si jistá, že kdyby věděl, že ho slyším, nehovořil by omně stakovým chladem, jenž se vůbec nepodobal našim obvykle rozverným konverzacím. Oba byli přesvědčeni, že mám dveře do pokoje zavřené, zavírala jsem je pokaždé, ale neuvědomili si, že jeden znich za sebou nechal otevřeno. Tak se stalo, že jsem se ve dvanácti letech dozvěděla od svého otce, který se snažil mluvit tlumeně, že se začínám podobat jeho sestře, tedy ženě, ve které– jak jsem slýchávala odmalička– se dokonale snoubila ošklivost se zlomyslností.

Tady by mohl někdo namítnout: možná přeháníš, tvůj táta neřekl doslova: Giovanna je ošklivá. Je to pravda, otec neměl vpovaze říkat tak drsné věci. Ale já jsem tehdy prožívala velmi citlivé období. Menstruovala jsem už skoro rok, styděla jsem se za svá čím dál nápadnější prsa, neustále jsem se myla, protože jsem se pořád strachovala, že zapáchám, usínala jsem rozmrzelá arozmrzelá jsem se iprobouzela. Vté době bylo mojí jedinou útěchou ajistotou vědomí, že on mě bezpodmínečně zbožňuje takovou, jaká jsem. Proto mi přirovnání ktetě Vittorii přišlo horší, než kdyby prostě řekl: Giovanna bývala hezká ateď je ošklivá. Vittoriino jméno se unás užívalo jako označení pro jakousi nestvůrnou bytost, která pošpiní azkazí každého, koho se dotkne. Skoro nic jsem oní nevěděla, viděla jsem ji vživotě jen párkrát, ale ztěch okamžiků– ato je klíčové– si vybavuji pouze pocity znechucení astrachu. To znechucení astrach ve mně nevyvolala přímo ona, na nic takového si nevzpomínám. Děsilo mě spíše znechucení astrach, které vůči ní chovali moji rodiče. Otec osvé sestře mluvil odjakživa mlhavě, jako očlověku, jenž provozuje nějaké ostudné rituály, jimiž vrhá špínu jak na sebe samého, tak na každého, kdo se sním kdy setkal. Matka oní nemluvila nikdy, naopak se ještě svého muže snažila krotit aumlčovat, když se příliš rozohnil, jako by se bála, že ať už se Vittoria nachází kdekoliv, mohla by je zaslechnout, dlouhými kroky se rozběhnout po ulici San Giacomo dei Capri, třebaže je táhlá apříkrá, po cestě posbírat všechny choroby znemocnic, snimiž naše čtvrť sousedila, vyběhnout až knám do šestého patra, sežehnout nábytek na popel černými záblesky šlehajícími zočí, anakonec matku zfackovat, pokud by se jí jen pokusila postavit do cesty.

Jistěže jsem tušila, že za tím napětím musí být nějaká historie spáchaných autržených křivd, ale tenkrát jsem toho ozáležitostech naší rodiny moc nevěděla anavíc jsem tuhle hroznou tetu za součást rodiny nepovažovala. Byla strašákem mého dětství, byl to seschlý aďábelský přízrak, byla to rozježená postava, která číhá na kořist vtemných zákoutích domů, když se snáší tma. Copak je tedy možné, abych se jen tak bez varování dozvěděla, že se jí začínám podobat? Já? Já, která jsem si až do té doby myslela, že jsem hezká, adíky svému otci jsem se domnívala, že taková zůstanu napořád? Já, která jsem si díky jeho soustavnému lichocení myslela, že mám úžasné vlasy, já, která jsem chtěla, aby mě každý miloval se stejnou bezmezností jako on, jak jsem si díky němu zvykla být milovaná, já, která jsem už tak dost trpěla, protože jsem cítila, že oba rodiče jsou ze mě najednou zklamaní, ajejich zklamání mě trápilo natolik, že jsem nedokázala myslet na nic jiného?

Čekala jsem, co na to řekne matka, ale její reakce mě vůbec neuklidnila. Ikdyž příbuzenstvo svého muže nemohla vystát asvou švagrovou nesnášela stejně jako pavouka lezoucího po holé noze, neokřikla ho například slovy: co blázníš, moje dcera nemá stvou sestrou nic společného. Vzmohla se pouze na krátké aletargické konstatování: ale ne, co to povídáš. Ajá jsem se vpokoji rozběhla ke dveřím, abych je zavřela anic dalšího už nezaslechla. Potom jsem tiše plakala apřestala jsem až ve chvíli, kdy dovnitř vešel otec aoznámil mi– tentokrát již obvyklým milým hlasem–, že mám jít na večeři.

Osušila jsem si oči ašla za nimi do kuchyně, kde jsem si svelkou nelibostí apohledem sklopeným do talíře musela vyslechnout jejich rady ohledně zlepšení mého školního prospěchu. Pak jsem se vrátila do pokoje apředstírala, že se učím, zatímco se oni dva uvelebili před televizí. Byla jsem plná bolesti, která nepřestávala, ba ani neslábla. Proč otec tu větu vyslovil, proč mu matka razantně neodporovala? Pramenilo jejich znepokojení zmých špatných známek, anebo to se školou nesouviselo aněco jim na mně vadilo už kdovíjak dlouho? Především mi vrtalo hlavou, zda otec vyřkl ta příkrá slova jenom proto, že jsem mu momentálně dělala starosti, nebo na mně za ta dlouhá léta neomylně vypozoroval, že to nikam nedotáhnu aže je ve mně něco špatného, něco, co ho deptalo asčím si ani on sám nevěděl rady. Zoufala jsem si celou noc. Ráno jsem samu sebe přesvědčila otom, že pokud se ztoho všeho chci vymanit, musím zjistit, jak teta Vittoria skutečně vypadá.

3

Úkol to byl nesnadný. Ač jsme bydleli vNeapoli, kde se to hemží početnými arozvětvenými rodinami, vnichž se navzdory častým amnohdy krvavým sporům vzájemné vazby málokdy zpřetrhají, můj otec žil kupodivu naprosto nezávisle, jako by ani neměl příbuzné, jako by se na světě vyskytl sám od sebe. Samozřejmě jsem se často vídala smatčinými rodiči abratrem. Byli to srdeční lidé, kteří mi nosili spousty dárků, adokud strýc neodešel daleko za prací aprarodiče nezemřeli– nejdříve dědeček arok po něm ibabička: jejich náhlý odchod mě zasáhl avzpomínám si, že moje matka tehdy plakala susedavostí holčičky, která si rozbila koleno–, hojně jsme se stýkali aužili si mnoho legrace. Ootcových příbuzných jsem však nevěděla skoro nic. Zjevovali se vmém životě pouze při vzácných příležitostech– svatba, pohřeb–, chovali se sice mile, ale strojeně, avíce než cokoliv jiného mi vadila vynucená náklonnost, kterou jsem jim musela povinně projevovat: pozdrav dědu, dej tetičce pusu. Je nasnadě, že mi tahle příbuzenská větev ksrdci nijak nepřirostla, aco víc, moji rodiče byli po těch setkáních nervózní asvorně se je snažili vymazat zpaměti, podobně jako to dělají herci po zpackaném představení.

Je také třeba zmínit, že zatímco příbuzní mojí matky žili vpřesně vymezené lokalitě se sugestivním názvem Museo– říkali jsme jim prarodiče zMusea–, místo, kde bydleli otcovi příbuzní, bylo neurčité abezejmenné. Jistě jsem věděla jenom jedno: aby se za nimi člověk dostal, musel jít dolů, klesat co nejhlouběji, na to nejspodnější dno Neapole, abyla to cesta tak dlouhá, že mi připadalo, jako bychom my aotcovi příbuzní bydleli ve dvou různých městech. Dlouho jsem tomu věřila. Náš dům stál vnejvyšší části Neapole, akdyž jsme se chtěli někam dostat, museli jsme sejít dolů. Otec smatkou ochotně sestupovali pouze na Vomero, sjistým sebezapřením ještě kdomu prarodičů na Museu. Ajejich přátelé bydleli hlavně ve via Suarez, na piazza degli Artisti, ve via Luca Giordano, via Scarlatti avia Cimarosa, což byly ulice, které jsem důvěrně znala, protože vnich bydlelo také mnoho mých spolužáků. Nemluvě otom, že všechny vedly kparku Floridiana, který jsem zbožňovala, protože mě tam matka již od útlého věku brala na procházky, abych si užila čerstvého vzduchu aslunce, navíc jsem si tam jako malá často hrávala se svými kamarádkami Angelou aIdou. Teprve když minula tato toponyma plná krásně barevných rostlin, vůně moře, zahrad, květin, her adobrých způsobů, začínal skutečný sestup, který moji rodiče vždy podnikali snevolí. Každý den, když se potřebovali dostat do práce, na nákupy, nebo když měl otec nějakou studijní povinnost, setkání či debatu, přemístili se většinou lanovkou do čtvrti Chiaia nebo na via Toledo aodtamtud pokračovali na piazza Plebiscito, kNárodní knihovně, na Port’Alba, via Ventaglieri avia Foria, nejdále však na piazza Carlo III, kde se nacházela škola, vníž má matka vyučovala. Všechny ty názvy jsem znala dobře– rodiče je pravidelně zmiňovali–, ale nestávalo se často, že by mě tam brali ssebou, takže mi zmiňované městské části nijak nepřirostly ksrdci. Za hranicemi Vomera jsem to moc neznala, ačím více začínalo město přecházet do nížiny, tím cizejší mi připadalo. Není divu, že mi oblasti obývané otcovým příbuzenstvem připadaly jako divoké, člověkem dosud neprobádané kraje. Nejenže pro mě zůstávaly bezejmenné, ale podle toho, jak onich rodiče mluvili, jsem vyvodila, že jsou rovněž těžko dostupné. Pokaždé, když tam rodiče byli nuceni jít, jejich obvyklou energičnost adobrou náladu vystřídala únava anebývalá úzkost. Byla jsem sice malá, ale jejich napětí arozhovory– vždy naprosto stejné– se mi vryly do paměti.

„André,“ říkávala matka vyčerpaně, „oblékni se, musíme jít.“

On však ani nezvedl zrak od knihy adál si vní podtrhával stejnou tužkou, kterou si zapisoval poznámky do stranou položeného sešitu.

„André, už je pozdě, budou se na nás zlobit.“

„Ty už jsi hotová?“

„Jsem hotová.“

„Aco malá?“

„Malá taky.“

Otec tedy odložil rozevřené knihy isešity na psací stůl ašel si obléknout čistou košili asváteční šaty. Počínal si tiše anervózně, připomínal herce, který si vduchu předříkává text role, jíž se nemůže vyhnout. Matka, která nebyla hotová ani náhodou, ustavičně kontrolovala jak svůj, tak imůj aotcův vzhled, jako by slušný abezchybný oděv představoval jedinou možnost, jak ztěch končin vyváznout živi azdrávi. Ze všech podobných okamžiků zcela zřejmě vysvítalo, že pociťují nutnost se bránit před místy aosobami, onichž mi ze strachu omůj duševní klid raději nic neříkali. Já ale jejich podivný neklid vycítila, vlastně jsem ho dokázala ipřesně rozeznat, protože se vždy opakoval, možná se jednalo ojedinou úzkostnou vzpomínku méhojinak šťastného dětství. Vybavuji si, jak mě zneklidňovaly například tyto věty, které navíc rodiče vyslovovali– jak bych to jen řekla– poněkud neučesanou italštinou:

„Prosím tě, jestli Vittoria něco plácne, dělej, že jsi to neslyšel.“

„To mám jako mlčet aposlouchat ty její žvásty?“

„Ano, vzpomeň si, že je snámi Giovanna.“

„Tak dobře.“

„Neříkej tak dobře, když to pak nedodržíš. Vždyť onic nejde. Pobudeme tam tak půl hodiny apak se vrátíme domů.“

Ztěch návštěv mi vpaměti neutkvělo skoro nic. Šum, horko, letmé polibky na čelo, hlasy mluvící dialektem, nepříjemný pach strachu, který sálal nejspíše znás všech. Ta tísnivá atmosféra mě nakonec dovedla kneochvějnému závěru, že otcovi příbuzní– uřvané, odporně zanedbané postavy, jimž vévodila teta Vittoria, ta nejtemnější anejzanedbanější ze všech– jsou nějakým způsobem nebezpeční, ačkoliv jsem nedokázala popsat, včem jejich nebezpečí spočívá. Měl by snad do míst jejich bydliště člověk chodit pouze na vlastní nebezpečí? Měla jsem se bát idědečka, strýců abratranců, nebo jen tety Vittorie? Zdálo se, že jediní lidé, kteří by otom něco mohli vědět, byli moji rodiče, akdyž jsem teď nutně potřebovala zjistit, jak teta vypadá ajaká vlastně je, nezbývalo než se jich zeptat, abych tomu přišla na kloub. Ale ikdybych se jich zeptala, co by mi asi tak řekli? Buď by mě odbyli nějakou naoko vstřícnou odpovědí– tak ty chceš vidět tetičku, pročpak za ní chceš jít?–, anebo by se vyděsili auž by se oní raději nikdy nezmínili. Proto jsem se rozhodla, že pro začátek bude stačit, když najdu nějakou její fotografii.

4

Jednou odpoledne, když nebyli rodiče doma, jsem využila příležitosti arozhodla se prohledat jednu zeskříní vložnici, kde matka pečlivě schraňovala jak své, tak otcovy amé fotografie. Ta alba jsem znala nazpaměť, často jsem si je prolistovávala: většina fotografií mapovala jejich vztah amých takřka třináct let života. Ataké už jsem věděla, že znějakého záhadného důvodu je na fotografiích převážně matčino příbuzenstvo, zatímco to otcovo tam zastupuje pouhých pár snímků, znichž ani jeden nezobrazuje tetu Vittorii. Vzpomněla jsem si však, že vjedné části prádelníku je uložená stará plechová dóza ukrývající fotografie rodičů zdoby, než se poznali. Aprotože jsem si je nikdy neprohlížela důkladně avždy jen ve společnosti matky, doufala jsem, že bych uvnitř mohla obrázek tety objevit.

Zašátrala jsem vzadní části skříně adózu vylovila, svědomí mi ale velelo si před jejím otevřením znovu projít alba, vnichž byli vidět rodiče ještě jako snoubenci, následně jako ženich anevěsta, zamračeně stojící uprostřed malého hloučku svatebčanů, potom zase oni dva jako šťastný manželský pár anakonec já, jejich dcera, přičemž mých fotografií od narození po současnost bylo valbu až přemrštěně mnoho. Pozastavila jsem se zejména nad fotografiemi ze svatby. Otec měl na sobě tmavý, viditelně pomačkaný oblek, ana každém snímku se tvářil zachmuřeně; matka stála vedle něj, namísto svatebních šatů byla oblečená do krémového kostýmku se stejně barevným závojem apůsobila mírně dojatě. Mezi těmi zhruba třiceti svatebními hosty jsem poznala některé jejich přátele zVomera, snimiž se stýkali dodnes, potom ipříbuzné zmatčiny strany, hodné prarodiče zMusea. Itak jsem si ale fotografie prohlížela ze všech úhlů vmarné naději, že aspoň někde vpozadí objevím neznámou postavu, která by mi nějakým způsobem připomněla ženu, na niž si vůbec nevzpomínám. Nikoho takového jsem však nenašla. Uchopila jsem tedy plechovou dózu apo několika nezdařených pokusech jsem ji otevřela.

Vysypala jsem její obsah na postel aviděla jsem, že jsou všechny fotografie černobílé. Ty, které dokumentovaly roky jejich odděleně probíhajícího dospívání, nebyly nijak seřazené: snímky zachycující rozesmátou matku sjejími spolužáky, se stejně starými kamarádkami, umoře, ve městě, vždy půvabnou ahezky ustrojenou, byly promíchané stěmi, které zobrazovaly věčně osamoceného azamyšleného otce ve volných kalhotách ke kolenům avsaku spříliš krátkými rukávy. Fotografie zjejich dětských araně pubertálních let ležely úhledně srovnané ve dvou obálkách, vjedné se ukrývaly ty matčiny, ve druhé otcovy. Řekla jsem si, že právě vté druhé musím tetu bezpodmínečně najít, atak jsem začala fotografie procházet jednu po druhé. Nebylo jich víc než dvacet, ihned jsem zaznamenala, že téměř na všech snímcích je můj otec zachycen ještě coby chlapeček nebo hoch po boku svých rodičů apříbuzných, které jsem nikdy neviděla, avšak na třech nebo čtyřech stojí vedle jakéhosi černého obdélníčku, který tam někdo načmáral fixem. Bylo mi jasné, že ten precizně vykreslený obdélníček tam zlostně apotajmu udělal on. Úplně jsem ho viděla, jak pomocí pravítka, co mu leželo na psacím stole, vdané části fotografie rýsuje ten geometrický obrazec apak ho důkladně vybarvuje fixem, přičemž si dává pozor, aby nepřetáhl. Byla to čistá práce ajá už neměla sebemenší pochyby: těmi černými obdélníčky zfotografií vymazal tetu Vittorii.

Chvíli jsem váhala, co mám dělat dál. Nakonec jsem se rozhodla, došla jsem si do kuchyně pro nůž avelice jemně jsem seškrábala maličký kousíček zté části fotografie, kterou otec začernil. Narazila jsem však pouze na bílý papír. Přepadla mě úzkost anechala jsem toho. Dobře jsem věděla, že se zpronevěřuji otcově vůli, abála jsem se, že bych se tímto počínáním mohla definitivně připravit iozbytek jeho lásky. Má úzkost ještě vzrostla, když jsem vzadu vobálce objevila jediný snímek, na němž otec nebyl dítě ani dospívající chlapec, nýbrž mladý muž, aco bylo ještě překvapivější, na rozdíl od ostatních fotografií zdob, než se smatkou poznali, se tu usmíval. Stál zprofilu ajeho radostný úsměv odkrýval řadu rovných abělostných zubů. Sice se tvářil vesele asmál se, ale nebylo vidět na koho. Vedle sebe měl dva dokonale přesné černé obdélníčky, dvě rakve, do nichž, vdobách dozajista méně veselých než na fotografii, uzavřel tělo své sestry akdovíkoho dalšího.

Soustředěně adlouho jsem se na ten obrázek dívala. Otec byl zřejmě někde ve městě, měl kostkovanou košili skrátkými rukávy, muselo to být vlétě. Za sebou měl vchod do obchodu, ale na vývěsním štítu se dalo přečíst pouze STVÍ, ani zkusu výlohy nešlo poznat, co je tam vystaveno. Vedle té tmavé skvrny vyčníval jakýsi bílý pruh spevně vymezenými obrysy. Ataké tam byly stíny, dlouhé stíny, znichž jeden očividně patřil ženskému tělu. Přestože se otec zarputile snažil vymazat ty, co stáli po jeho boku, na jejich odraz na chodníku zapomněl.

Znovu jsem se pokusila pomaličku seškrábat ztoho obdélníčku inkoust, ale přestala jsem vmomentě, kdy jsem se opět dostala kbílé vrstvě papíru. Počkala jsem minutu nebo dvě aopět se pustila do práce. Počínala jsem si slehkostí, doma bylo takové ticho, že jsem slyšela isvůj dech. Nadobro jsem skončila až ve chvíli, kdy jsem vmístě, kde kdysi musela být Vittoriina tvář, odkryla malou skvrnku, ovšem nedalo se rozeznat, zda se jedná ozbytkovou stopu fixu, nebo část jejích rtů.

5

Vrátila jsem vše na místo astrach ztoho, že se podobám otcově začerněné sestře, se mi zaryl hluboko pod kůži. Byla jsem čím dál roztěkanější akmému velkému znepokojení jsem si ve škole vedla stále hůř. Zároveň jsem se ale chtěla zase zlepšit, učit se stejně dobře jako před pár měsíci, protože na tom našim nesmírně záleželo, ajá přesvědčila samu sebe, že když zase budu dostávat dobré známky, vrátí se mi má krása adobrota. Ktomu však nedošlo, protože jsem se ve třídě nedokázala soustředit adoma jsem marnila čas před zrcadlem. Zhlížení se vzrcadle se stalo mou posedlostí. Toužila jsem přijít na to, zda se teta skutečně dere skrze mé tělo na povrch, ale protože jsem nevěděla, jak vlastně vypadá, spatřovala jsem známky její přítomnosti vkaždé nepatrné změně, kterou mé tělo vykazovalo. Najednou jsem se začala pozastavovat nad svými rysy, kterých jsem si dříve nevšímala: příliš husté obočí, příliš malé hnědé oči bez jiskry, neúměrně vysoké čelo, jemné vlasy– buď nebyly krásné nikdy, anebo osvou krásu postupně přišly–, které se mi lepily khlavě, veliké uši sobrovskými lalůčky, tenký horní ret, nad nímž rašilo odpudivé tmavé chmýří, ten spodní zase moc masitý, zuby, které vypadaly ještě jako mléčné, zašpičatělá brada anos, to byla kapitola sama pro sebe, štvalo mě, jak se drze natahuje až kpovrchu zrcadla, jak se rozšiřuje, mé nosní dírky připomínaly temné komory. Byly to už obličejové rysy tety Vittorie, nebo patřily jen ajen mně? Mohla jsem doufat, že ještě vyrostu do krásy, či se smířit stím, že budu ještě ošklivější? Když jsem se zadívala na své tělo, svůj dlouhý krk, jenž vypadal, že se každou chvíli přetrhne jako kus pavučiny, rovná akostnatá ramena, vzdouvající se prsa stmavými bradavkami, hubené apříliš vytáhlé nohy, které mi sahaly div ne kpodpaží, ptala jsem se, zda jsem to skutečné já, nebo se stávám tetinou kopií vcelé její nestvůrnosti.

Neustále jsem se pozorovala aprohlížela jsem si isvé rodiče. Měla jsem veliké štěstí, nemohla jsem si přát lepší. Oba byli nesmírně hezcí aměli se rádi už odmalička. To málo, co jsem ojejich vztahu věděla, mi otec vyprávěl se svou nenucenou věcností amatka sroztomilým dojetím. Odjakživa se tak rádi starali jeden odruhého, že pořídit si dítě se rozhodli poměrně pozdě, na to, že se vzali velmi mladí. Narodila jsem se, když bylo matce třicet aotci něco přes třicet dva. Ipřed mým početím měli spoustu obav, které ona nahlas pojmenovávala aon si je nechával pro sebe. Matka měla těžké těhotenství, porod– 3. června 1979– pro ni byl jedním velkým utrpením amé první dva roky života zase praktickou ukázkou toho, že od chvíle, co jsem spatřila světlo světa, se jim život značně zkomplikoval. Otec, učitel dějepisu afilozofie na nejprestižnějším neapolském gymnáziu, obecně známý intelektuál, kterého měli studenti moc rádi aon jim na oplátku nevěnoval čas pouze dopoledne, ale po celý den, začal kvůli obavám zbudoucnosti poskytovat soukromé lekce. Matka, která učila latinu ařečtinu na gymnáziu na piazza Carlo III adělala korektury románů červené knihovny, si zase zoufala nad mým vytrvalým nočním pláčem, zarudlými opruzeninami, bolavým bříškem avztekáním, kvůli čemuž si prošla obdobím vleklé deprese, zhoršila se jako učitelka ana korektury byla příliš roztěkaná. Všechny tyhle nepříjemnosti jsem rodičům způsobila, sotva jsem se narodila. Časem se ze mě však stala tichá aposlušná holčička, takže se jejich život mohl postupně vracet knormálu. Konečně minula fáze, kdy se mě oba marně snažili uchránit před všemi nebezpečími, jimž jsou lidské bytosti vystaveny. Nalezli opět ztracenou rovnováhu, apřestože jsem pro ně stále byla na prvním místě já, hned na to druhé se již posunulo otcovo bádání amatčiny přivýdělky. Co bych měla dodávat? Milovali mě ajá milovala je. Otec byl pro mě výjimečný muž, matka zase nesmírně laskavá žena, aoba pro mě znamenali jedinou jistotu ve světě plném chaosu.

Chaosu, jehož jsem byla součástí. Někdy jsem si představovala, že se ve mně svádí lítý boj mezi mým otcem ajeho sestrou, apřála jsem si, aby vyhrál on. Jistěže– napadlo mě–, Vittoria už jednou převahu získala, ato vmomentě mého narození, protože nemohu popřít, že jsem byla jeden čas opravdu nesnesitelné dítě; ale pak– pomyslela jsem si súlevou– jsem se polepšila, takže existuje způsob, jak ji zahnat. Tím jsem samu sebe uklidňovala, aabych si dodala odvahy, snažila jsem se vsobě najít podobu srodiči. Ale každý večer, když jsem se chystala jít spát apodívala se už posté do zrcadla, připadalo mi, že jsem tu podobu dávno ztratila. Měla jsem přece mít tvář, vníž by se oba dokonale snoubili, místo toho jsem začínala vypadat jako Vittoria. Měla jsem před sebou mít šťastný život, ale místo toho jsem se smiřovala stím, že mě už nic hezkého nikdy nepotká, natožpak takové štěstí, jaké měli amají oni dva.

6

Od jisté doby jsem se snažila přijít na to, jestli si sestry Angela aIda, moje kamarádky adůvěrnice, všimly, že jsem zošklivěla, ajestli se hlavně Angela, která byla mou vrstevnicí (Ida byla odva roky mladší), nezačíná také měnit khoršímu. Potřebovala jsem hodnocení od někoho zvenčí azdálo se mi, že na ty dvě se můžu spolehnout. Vyrůstaly jsme vpodobném prostředí, vychovávali nás rodiče, kteří se spolu řadu let přátelili aměli stejné názory. Přesněji řečeno, ani jedna znás nebyla pokřtěná aneznala modlitby, všechny tři jsme byly předčasně poučeny ofungování našich těl (obrázkové knihy, animovaná edukativní videa), všechny tři jsme věděly, že máme být pyšné na to, že jsme se narodily jako ženy, všechny tři jsme nastoupily do první třídy ne všesti, nýbrž vpěti letech, všechny tři jsme se vždycky chovaly rozumně, všechny tři jsme měly hlavu napěchovanou užitečnými radami, jak se vyhnout nástrahám Neapole icelého světa, všechny tři jsme se mohly na rodiče obrátit sjakoukoliv zvědavou otázkou, všechny tři jsme hodně četly, všechny tři jsme sdílely opovržení nad plytkými zálibami našich vrstevnic, přestože jsme byly díky našim vzdělavatelům bohatě informované také ohudbě, filmu, televizních pořadech, zpěvácích ahercích, ataké jsme tajně doufaly, že se jednou staneme slavnými herečkami abudeme mít báječné milence, snimiž si budeme vyměňovat dlouhé polibky avzájemné dotyky našich pohlaví. Více jsem se samozřejmě přátelila sAngelou, Ida byla proti nám menší, ale uměla nás vmnohém překvapit, protože četla ještě více než my, navíc psala básničky apříběhy. Co si pamatuji, nebyly mezi námi žádné rozpory, apokud ano, brzy se vyjasnily, uměly jsme si totiž všechno říct narovinu apak se zase usmířit. Atak jelikož jsem je považovala za spolehlivé posuzovatelky, opatrně jsem se jich zeptala, ato vícekrát. Neřekly mi však nic špatného, spíš naopak, vypadalo to, že omně mají to nejlepší mínění, což jsem koneckonců měla ijá onich, zdály se mi čím dál půvabnější. Byly dobře stavěné atak dokonale upravené, že kdykoliv jsem je spatřila, zatoužila jsem po jejich blízkosti, objímala jsem je alíbala, jako bych je do sebe chtěla vsáknout. Pak ale jednou večer, kdy jsem se cítila dost sklesle, dorazily isrodiči na večeři nahoru na San Giacomo dei Capri avšechno se tak nějak zamotalo. Nebyla jsem zrovna dobře naladěná. Připadala jsem si tam nepatřičně, moc vytáhlá, hubená abledá, zdálo se mi, že každé mé slovo igesto je obhroublé, aproto jsem hned viděla narážky na můj úpadek itam, kde nebyly. Ida například ukázala na mé boty azeptala se:

„Jsou nové?“

„Ne, už je mám dlouho.“

„Nepamatuju si, že bych je viděla.“

„Něco se ti na nich nelíbí?“

„Ne, nic.“

„Když sis jich teď všimla, tak to znamená, že se ti na nich teď něco nelíbí.“

„Ale ne.“

„Mám moc hubené nohy?“

Vpodobném duchu to chvíli pokračovalo, ony mě ujišťovaly, že je všechno vpořádku, ajá zase dumala nad tím, zda to říkají upřímně, nebo jim dobré způsoby nedovolí mi přiznat, jak nemožná jsem. Moje matka se do toho vložila svým obvyklým nezúčastněným tónem: Giovanno, nech už toho, nemáš moc hubené nohy, ajá se zastyděla, ihned jsem zmlkla, zatímco Costanza, matka Angely aIdy, poznamenala: máš krásné kotníky, aMariano, jejich otec, se smíchem zvolal: aparádní stehna, strochou brambor na grilu by byla knakousnutí. To mu ale nestačilo, utahoval si ze mě dál avymýšlel další vtipy, byl tím typem člověka, který je sám osobě přesvědčen, že dokáže rozpoutat zábavu ina pohřbu.

„Co stou holkou dneska je?“

Zavrtěla jsem hlavou, abych mu dala najevo, že mi nic není, aneúspěšně jsem se pokusila oúsměv, protože mě jeho způsob vtipkování znervózňoval.

„To je ale krásná hříva, panečku, copak to je, že by vrabčí hnízdo?“

Znovu jsem zavrtěla hlavou, tentokrát jsem však nedokázala zakrýt své rozhořčení ztoho, že si mě dobírá jako nějaké šestileté dítě.

„To je lichotka, mladá dámo: vrabec je pěkně kulaťoučký, trochu šedý atrochu nahnědlý pták.“

Mrzutě jsem se ohradila:

„Nejsem ani kulaťoučká, ani šedá aani nahnědlá.“

Chvíli si mě rozpačitě prohlížel, nakonec se usmál aotočil se ke svým dcerám.

„Giovanna je dneska nějaká nabručená, nezdá se vám?“

Na to jsem reagovala ještě mrzutěji:

„Nejsem nabručená.“

„Být nabručený není nadávka, je to popis duševního rozpoložení. Víš, co to znamená?“

Mlčela jsem. Znovu promluvil ke svým dcerám apředstíral, že ho to mrzí:

„Neví. Ido, vysvětlíš jí to?“

Ida nepříliš ochotně řekla:

„Znamená to, že se tváříš kysele. Někdy mi to říká taky.“

Mariano už byl takový. Znali se smým otcem ještě zuniverzity astýkali se od té doby pravidelně, takže do mého života vždy neodmyslitelně patřil. Byl zavalitější, úplně plešatý, měl modré oči avzpomínám si, že mě už odmalička fascinovala jeho bledá amírně odulá tvář. Když se zjevil unás doma, což se dělo velmi často, zapřádal smým otcem nekonečně dlouhé hovory, během nichž zněl jeho hlas podrážděně, což mě zneklidňovalo. Přednášel historii na univerzitě apravidelně přispíval do jednoho zprestižních neapolských časopisů. Sotcem bez ustání něco řešili, aikdyž jsme tomu my jako holčičky moc nerozuměly, žily jsme vdomnění, že si naši otcové vzali na svá bedra nějaké důležité atěžké úkoly, jejichž splnění vyžaduje studium asoustředění. Mariano se však nespokojil pouze sdennodenním samostudiem, na rozdíl od mého otce také soblibou ahlasitě spílal všemožným nepřátelům– lidem zNeapole, Říma adalších měst–, jejichž vinou údajně nemohli vykonávat svou práci tak dobře, jak by si přáli. Přestože jsme tomu Angela, Ida ajá ještě nemohly rozumět, vždy jsme stály na straně svých rodičů anenáviděly jsme ty, kteří jim chtěli uškodit. Popravdě řečeno nás však již od dětství na jejich rozhovorech nejvíc zajímaly nadávky vdialektu, jimiž Mariano urážel tehdy slavné lidi. Zajímalo nás to proto, že všechny tři– ale hlavně já– jsme měly zakázáno nejen mluvit sprostě, ale kromě toho nám nikdy nesmělo uklouznout ani slůvko vneapolském dialektu. Ten zákaz byl ale kničemu. Naši rodiče nám nikdy nic nezakazovali, akdyž přece, tak spřílišnou benevolencí. Takže jsme si potichu opakovaly jména apříjmení Marianových nepřátel aprokládaly je všemožnými hanebnými přívlastky, které jsme odposlouchaly. Ale zatímco Angela sIdou shledávaly otcův slovník čistě zábavným, já se nemohla ubránit dojmu, že se za ním skrývá icosi zlomyslného.

Nebyly snad jeho vtipy vždycky malinko jedovaté? Nebylo tomu tak itoho večera? Byla jsem nabručená, tvářila jsem se kysele, měla jsem na hlavě vrabčí hnízdo? Snažil se Mariano jenom žertovat, nebo mi formou drsného žertu sděloval pravdu? Všichni jsme se posadili ke stolu. Dospělí začali se svými otravnými řečmi okdovíjakých přátelích, kteří se mají stěhovat do Říma, my jsme se zatím mlčky nudily adoufaly, že večeře co nejdříve skončí, abychom se mohly uchýlit ke mně do pokoje. Po celou dobu jsem se nemohla zbavit dojmu, že se otec vůbec nesměje, matka se sotva usmívá, Mariano že se naopak směje až příliš ajeho žena Costanza sice jen mírně, ale od srdce. Možná se moji rodiče nebavili tak dobře jako rodiče Angely aIdy, protože jsem je rozesmutnila. Jejich přátelé měli ze svých dcer radost, ale oni ze mě už ne. Byla jsem nabručená, nabručená, nabručená, ajen se na mě podívali, přešla je dobrá nálada. Moje matka se tvářila hrozně vážně, zato matka Angely aIdy štěstím jen zářila. Můj otec jí dolil víno ase zdvořilým odstupem se sní dal do řeči. Costanza učila italštinu alatinu, její nesmírně bohatí rodiče jí dopřáli prvotřídní vzdělání. Chovala se tak distingovaně, až mi někdy připadalo, že se ji moje matka pokouší napodobovat, ato samé jsem bezděky dělala ijá. Jak je možné, že si žena jejího formátu mohla vybrat za manžela někoho, jako je Mariano? Vždy na sobě měla dokonale padnoucí šaty, zjejichž barev azdobení mi přecházel zrak. Noc předtím se mi zdálo, jak mi špičkou jazyka láskyplně líže ucho, úplně jako kočka. Ten sen mě zahřál usrdce anavodil mi až fyzický pocit blaha, díky němuž jsem si ještě několik hodin po probuzení připadala vbezpečí.

Teď jsem vedle ní seděla ustolu adoufala jsem, že mi příjemné vzpomínky na ten sen vymažou zmysli to, co mi řekl její manžel. Jeho slova mi však zněla vhlavě po celou dobu večeře– moje vlasy připomínají vrabčí hnízdo, tvářím se kysele– azvyšovala moji nervozitu. Všechno se ve mně pralo, vjednu chvíli jsem se chtěla bavit ašeptala jsem Idě do ucha obhroublá slova, později jsem opět propadala beznaději, zníž jsem nedokázala vybřednout. Sotva jsme dojedly dezert, nechaly jsme rodiče klábosit azavřely se do mého pokoje. Tam jsem se bez okolků zeptala Idy:

„Tvářím se kysele? Myslíte, že se ze mě stává ošklivka?“

Podívaly se na sebe askoro unisono odpověděly:

„Ale ne.“

„Povězte mi pravdu.“

Všimla jsem si, že sodpovědí trochu váhají, nakonec se první osmělila Angela:

„Trošku, ale není to tím, že bys měla ošklivé rysy.“

„Rysy máš hezké,“ vložila se do toho Ida, „jenom starosti tě maličko zošklivují.“

Angela mi dala pusu na tvář ařekla:

„Mně se to taky stává: když mám starosti, tak jsem najednou ošklivá, ale pak to přejde.“

7

Ta souvislost mezi starostmi aošklivostí mě nečekaně uklidnila. Existuje tedy druh ošklivosti, kterou ovlivňují starosti– jak řekly Angela aIda–, ajakmile starosti pominou, budu zase hezká. Kté naději jsem se upnula asnažila se tím už tolik nestresovat. Ale přinutit se ke klidu bylo obtížné, myšlenky se mi stejně každou chvíli stočily ke chmurám avše začalo nanovo. Nenáviděla jsem celý svět ažádné falešně pozitivní myšlení na tom nedokázalo nic změnit. Abrzy mi došlo, že mě ty starosti jen tak nepřejdou, že to možná ani nejsou starosti, nýbrž špatné pocity, které mi proudily vžilách.

Ne že by mi Angela sIdou tehdy lhaly, nedokázaly by to, byly jsme vychovány ktomu, že lhát se nemá. Když mluvily ospojitosti mezi ošklivostí astarostmi, dost možná mluvily osobě aosvé vlastní zkušenosti, přičemž citovaly Marianova slova– všechny tři jsme měly vpaměti spoustu mouder odposlouchaných od rodičů–, jimiž je zřejmě při nějaké příležitosti uklidňoval. Ale Angela aIda nebyly já. Angela aIda neměly vrodině tetu Vittorii, kníž by je jejich otec– ano, jejich otec– připodobňoval. Jednoho rána ve škole jsem zničehonic došla kpřesvědčení, že už nikdy nebudu taková, jakou by mě rodiče chtěli mít, což se ten zlomyslný Mariano jistě dovtípí, moje kamarádky se tak začnou přátelit sněkým lepším ajá zůstanu sama.

Upadla jsem do deprese avnásledujících dnech mě zcela zachvátily černé myšlenky. Mírnou úlevu jsem pociťovala jedině ve chvílích, kdy jsem si rukou jezdila mezi nohama aoddávala se slastnému požitku. Vnitřně mě ale velmi ponižovalo, že jsem se vtěch chvílích nedokázala ovládat, takže jsem poté bývala ještě nespokojenější než na začátku, někdy dokonce izhnusená. Moc ráda jsem vzpomínala na to, jak jsme si jednou hrály sAngelou unás doma, kdy jsme si lehly naproti sobě na pohovku před zapnutou televizí, propletly jsme si navzájem nohy ajen tak, aniž bychom se smluvily, jsme si vtichosti naaranžovaly mezi rozkroky našich kalhotek panenku, apak jsme se oni začaly slehkostí třít, různě jsme se kroutily asilně mezi sebou stlačovaly tu hračku, která vypadala, že je spokojená aplná života. Teď už mi ale rozkoš nepřipadala jako příjemná hra. Vždy jsem se přitom zpotila apřipadala jsem si ještě nevzhlednější. Svou tvář jsem pak zkoumala ještě urputněji ajako posedlá jsem se dlouhé hodiny pozorovala vzrcadle.

Nakonec se to vyvinulo celkem překvapivě: díky tomu, že jsem před očima neustále měla obličej, který mi připadal vadný, zatoužila jsem ho nějak předělat. Zhlížela jsem se vzrcadle, prsty jsem si napínala pleť aříkala jsem si: to je ono, vždyť by stačilo, kdybych měla nos trošku víc takhle, oči auši to samé, abyla bych dokonalá. Pomalu jsem dospěla ktomu, že jsem se sama nad sebou rozlítostňovala adojímala. Chudinko malá, říkala jsem si vduchu, proč musíš mít takovou smůlu? Zničehonic jsem ke svému odrazu vzrcadle pocítila něco jako sympatii ajednou, když jsem si zoufala nad tím, že mě nikdo nikdy nepolíbí, jsem se ten odraz odhodlala políbit sama. Začala jsem ksobě přistupovat jinak. Přestala jsem se dlouhé dny apaticky pozorovat aupnula jsem se kmyšlence, že je možné mě opravit jako nějaký výrobek zkvalitního materiálu, který pokazil nešikovný dělník. Byla jsem to já– ať už jakákoliv– amusela jsem se osvůj obličej, tělo imysl začít starat.

Jednou vneděli jsem se pokusila zkrášlit matčinými líčidly. Ale když za mnou vešla do pokoje, poznamenala se smíchem: vypadáš jako maškara, ještě máš co zlepšovat. Nijak jsem se neohradila ani nebránila, naopak jsem se jí co nejpokorněji zeptala:

„Naučíš mě líčit se jako ty?“

„Každé tváři sluší jiné líčení.“

„Chtěla bych vypadat jako ty.“

Očividně jí to udělalo radost, věnovala mi pár lichotek apak mě začala snesmírnou precizností líčit. Moc jsme si to spolu užívaly, pořád jsme vtipkovaly ahrozně jsme se nasmály. Matka byla obvykle spíše tichá aspořádaná, ale se mnou– jen apouze se mnou– se dokázala chovat jako holčička.

Najednou se uvnitř objevil otec srozečtenými novinami, akdyž viděl, jak si spolu hrajeme, celý pookřál.

„Vy jste ale krásné,“ poznamenal.

„Opravdu?“ zeptala jsem se.

„Samozřejmě, tak okouzlující ženy jsem nikdy vživotě neviděl.“

Apak se opět zavřel ve své pracovně, vneděli měl totiž ve zvyku číst noviny anásledně bádat. Jeho letmá návštěva zapůsobila jako předěl, protože jakmile jsme smatkou osaměly, zeptala se mě svým obvyklým letargickým hlasem, který však nevykazoval známky mrzutosti nebo obav:

„Jak to, že ses hrabala vdóze sfotografiemi?“

Rozhostilo se ticho. Takže zjistila, že jsem jí slídila ve věcech. Zjistila, že jsem se snažila seškrábat černé tahy fixu. Jak dlouho už to věděla? Pokoušela jsem se ze všech sil zadržet pláč, ale nepovedlo se mi to. Mami, vysoukala jsem ze sebe mezi vzlyky, já chtěla, já myslela, já se snažila– ale nedokázala jsem ze sebe dostat, co jsem vlastně chtěla, myslela, nebo oco jsem se snažila. Rozhodila jsem bezmocně rukama, brečela jsem jako želva avšechny matčiny fráze, jimiž se mě schápavým úsměvem pokoušela utišit– není proč plakat, stačilo se zeptat mě nebo tatínka, vždyť se na fotografie můžeš podívat, kdykoliv budeš chtít, proč brečíš, uklidni se–, se míjely účinkem, protože jsem jejich následkem brečela ještě víc. Nakonec mi vzala ruce do dlaní asama se mě sklidem zeptala:

„Co jsi hledala? Fotku tety Vittorie?“

8

Vtu chvíli mi došlo, že si rodiče uvědomili, že jsem je tehdy slyšela. Museli otom dlouze diskutovat adost možná se radili ispřáteli. Otce to dozajista velmi mrzelo asnejvětší pravděpodobností za mnou poslal matku, aby mě ubezpečila otom, že ta věta, kterou jsem náhodou zaslechla, byla myšlena úplně jinak, než jak jsem si ji mylně vyložila. Neměla jsem důvod tomu nevěřit, matka byla koneckonců vžehlení konfliktů přebornice. Nikdy nemívala výbuchy vzteku aani na sobě nedávala znát rozmrzelost. Když si ji například Costanza dobírala kvůli tomu, kolik času promrhá přípravami na vyučování aopravováním bezduchých románků, vnichž často musela přepisovat celé stránky, vždy jí odpovídala sklidem abez sebemenší stopy podrážděnosti. Sice jí někdy opáčila: Costanzo, ty máš peněz dost, můžeš dělat, co se ti zlíbí, ale já musím makat, dovedla to však říct mile aneuštěpačně. Takže pokud měl někdo urovnat situaci, byla to ona. Jakmile jsem se uklidnila, řekla mi tím svým hlasem: my tě máme rádi, což ještě jednou či dvakrát zopakovala. Potom zapředla hovor na téma, které se mnou ještě nikdy neprobírala. Povídala mi, že ona imůj otec toho museli mnoho obětovat, aby se dostali tam, kde jsou. Zašeptala: já si nestěžuji, moji rodiče pro mě vždy dělali, co mohli, vždyť víš, jak byli hodní aštědří, itenhle byt jsme si mohli koupit jen díky jejich pomoci; ale tvůj otec si vdětství, dospívání imládí prožil nesmírně krušná léta, protože nedostal vůbec nic zadarmo, na všechno musel dřít jako mezek, ale tím to nekončí, nikdy to nekončí, vždycky může přijít nějaká bouře, co člověka znovu srazí na kolena, aon tak musí začít od nuly. Tím se konečně dostala kVittorii, metafory odložila stranou aobjasnila mi, že ta bouře, která chtěla mého otce srazit na kolena, byla ona.

„Vittoria?“

„Ano. Sestra tvého otce je hrozně závistivá. Závistivý může být kdekdo, ale ona je opravdu závistivá vtom nejhorším slova smyslu.“

„Co mu udělala?“

„Všechno. Ale nejvíce jí leželo vžaludku to, že to tvůj otec někam dotáhl.“

„Atím myslíš co?“

„Myslím tím jeho životní úspěchy. Jak se snažil ve škole ana univerzitě. Jeho inteligenci. To, co vybudoval. To, že vystudoval. Jeho práci, naši svatbu, jeho bádání ato, že si ho okolí váží, naše přátele, tebe.“

„Mě taky?“

„Ano. Neexistuje nic, čím by se Vittoria necítila být osobně uražená. Ale nejvíc ze všeho ji uráží to, že je tvůj otec vůbec na světě.“

„Aco dělá za práci?“

„Je to služebná, co bys od ní taky jiného chtěla, když vychodila jen pět tříd. Tím nechci říct, že na práci služebné je něco špatného, určitě znáš tu hodnou paní, co vypomáhá Costanze vdomácnosti. Problém je vtom, že itohle dává svému bratrovi za vinu.“

„Aproč?“

„Nikdo neví proč. Zvlášť když přihlédneme ktomu, že ji tvůj otec vlastně zachránil. Mohla se zničit ještě víc. Zamilovala se do ženatého muže se třemi dětmi, ještě ke všemu kriminálníka. Měla jediné štěstí, že tvůj otec coby její starší bratr zasáhl. Ale místo vděku to jen přidala na seznam všech věcí, kvůli kterým ho nenávidí.“

„Možná si měl táta radši hledět svého.“

„Nikdo by si neměl hledět svého, když má někdo jiný trable.“

„To je pravda.“

„Ale pomáhat jí nikdy nebylo jednoduché, odměnila se vždycky jen tím, že nám přála to nejhorší.“

„Teta Vittoria si přeje, aby táta umřel?“

„Je hrozné to takhle říct, ale je to tak.“

„Anemohli by se třeba nějak usmířit?“

„Ne. Aby se mohli usmířit, musela by Vittoria ve tvém otci vidět naprosto přízemního člověka, protože jiné ona nezná. Avzhledem ktomu, že kničemu takovému nedojde, stojíme teď sami proti celé rodině. Potom, co umřeli dědeček sbabičkou, už se kvůli ní sžádnými příbuznými skoro nestýkáme.“

Moc jsem do její řeči nezasahovala, omezovala jsem se jen na opatrné, nejlépe jednoslabičné odpovědi. Ale přitom jsem si sodporem říkala: takže se začínám podobat osobě, která přeje mému otci smrt akterá ničí mou rodinu, aznovu mi začaly téct slzy. Matka si toho všimla asnažila se je zahnat. Objala mě azašeptala: nemusíš ztoho být smutná, teď už chápeš, jak otec tu větu myslel? Dívala jsem se do země arázně jsem zavrtěla hlavou. Atak se mi jala pomalu apřekvapivě pobaveně vysvětlovat, oco jde: víš, po těch letech už pro nás Vittoria není člověk, ale příměr; vzpomeň si, že když se táta někdy mračí, žertem na něj zavolám: dej si pozor, André, teď ses zatvářil jako Vittoria. Potom se mnou jemně avlídně zatřásla azopakovala: říkáme to jen zlegrace.

Zachmuřeně jsem zamumlala:

„Já ti nevěřím, mami, nikdy jsem vás nic takového říkat neslyšela.“

„Možná jsme to neříkali před tebou, ale když jsme sami, tak určitě ano. Je to pro nás jako červená na semaforu, protože vten moment si připomeneme: pozor, stačí málo, abychom přišli ovšechno, co jsme vživotě chtěli.“

„Iomě?“

„Ale ne, co to povídáš, otebe nikdy nepřijdeme. Ty jsi pro nás na světě nejdůležitější apřejeme si, abys byla vživotě co nejšťastnější. Proto nám státou tolik záleží na tvém učení. Teď se ti trošku nedaří, ale to přejde. Uvidíš, kolik krásných věcí na tebe ještě čeká.“

Popotáhla jsem, načež se mi matka pokusila otřít nos kapesníkem, jako bych byla ještě dítě, což jsem možná byla, ale stejně jsem před ní ucukla ařekla:

„Aco když už se učit nebudu?“

„Tak budeš nevzdělaná.“

„No a?“

„Být nevzdělaný je překážka. Ale ty už ses přece učit zase začala, nebo ne? Byla by škoda, kdybys svou chytrost dál nerozvíjela.“

Zvolala jsem:

„Já nechci být chytrá, mami, chci být hezká jako vy dva.“

„Jednou budeš ještě hezčí.“

„To těžko, pokud se začínám podobat tetě Vittorii.“

„To ani náhodou, jsi úplně jiná.“

„Jak to můžeš vědět? Koho se mám zeptat, abych zjistila, jestli to je pravda, nebo ne?“

„Můžeš se zeptat mě, vždycky ti to řeknu.“

„To nestačí.“

„Co tedy navrhuješ?“

Téměř šeptem jsem řekla:

„Musím se stetou vidět.“

Matka chvíli mlčela apak mi odpověděla:

„Otomhle si musíš promluvit sotcem.“

9

Za slovo jsem ji nevzala. Byla jsem si skoro jistá, že sním promluví spíše ona sama aže otec hned druhý den pronese hlasem, který jsem nejvíce zbožňovala: jsem připraven splnit rozkazy, když si naše princeznička přeje, abychom šli navštívit tetu Vittorii, nezbývá ubohému rodiči než zatnout zuby aprincezničku tam doprovodit. Apředpokládala jsem, že pak tetě zavolá, aby se sní na tom setkání domluvil, anebo oto požádá matku, protože on nikdy osobně neřešil záležitosti, které by ho štvaly, nudily nebo rozesmutňovaly. Anakonec mě naloží do auta adoveze až kjejímu domu.

„Kdyby se Ida zamilovala do ženatého kriminálníka se třemi dětmi, co bys jako její starší sestra udělala?“

Angela bez váhání odvětila:

„Řekla bych to tátovi.“

Ale Idě se taková odpověď nezamlouvala avpálila jí:

Angela se dotčeně ohradila:

10

11